Чарлз Фрейзър
Тринайсет луни

Превод от английски: Маргарита Христова, 2007

chitanka.info

На Чарлс О. Фрейзър и Уилям Ф. Бийл младши

Първа част
Луната на костите

1

Няма нескончаем екстаз, любовта и времето ме научиха на това. Скоро ще се отправя към Страната на нощта, където духовете на хора и животни копнеят за пътешествия. Ние сме призвани за този копнеж. Усещам как ме тегли натам, като всички останали. Това е последната, неотбелязана на картите страна, тъмен път води към нея. Тъжен път. И може би не точно раят е от другата страна. Вярата, която съм придобил през щедрото и прекалено дълго време на земята, е, че влизаме в отвъдното точно толкова съсипани, колкото сме били, напускайки този свят. От друга страна обаче пътуванията винаги са ми доставяли удоволствие.

Облачни дни, аз седя до огъня и говоря само на езика на чероките. Или седя тихо с писалка и хартия, обръщайки езика на слоговата азбука на Секвоя[1], знаци, които излизат изпод ръката ми, като надраскани от кокоши крак йероглифи. В слънчевите дни обикновено седя в люлеещия се стол на верандата, завит в одеяло, чета и се наслаждавам на гледката. Преди много десетилетия, когато създадох стопанството си върху суровата, необработена земя, избрах къщата да гледа на запад, към най-високите хребети на планината. Това е грандиозна гледка. Реката и долината, скалите и сините назъбени върхове, извисени докъдето взорът ти стига.

Беър и аз някога притежавахме целия този пейзаж, това, което се вижда от моята веранда и много още. Хората казваха, че в стара Европа нашата собственост би била достатъчна да побере цяла страна. Сега притежавам само един открит малък залив в реката. Грозната нова железопътна линия, в която имам собствени дялове, пресича предния ми двор. Черните влакове минават оттук по два пъти на ден и през лятото, когато прозорците на къщата са отворени, прислужницата бърше саждите от хоризонталните повърхности на мебелите поне три пъти седмично. От другата страна на реката има път, който представлява своего рода преход още от времето на елените и бизоните, и двата вида отдавна изчезнали. Сега мулета теглят каруци, които проблясват отстрани на коловоза, осветени от минаващите покрай тях автомобили. Видях един много красив онзи ден. Жълт като канарче и украсен с лъскав метал. Имаше предно стъкло като огромен монокъл и се движеше бързо със скорост, която трябва да е била поне една миля в минута. Краят на червения шал на шофьора се развяваше на метър след него. Мразех шума и праха, който оставаше във въздуха, дълго след като автомобилът беше отминал. Но ако бях на двайсет години, със сигурност щях да се опитам да разбера къде ги продават тези пущини.

Нощта се е наелектризирала. По средата на вечерта Мей влиза в стаята ми. Завъртане на бравата, прищракване на резето. Отварящата се врата хвърля на стената клиновидна жълта светлина, идваща откъм хола. Нейната тънка мургава ръка превърта ключа за осветлението и затваря вратата. Нито дума не се изговаря. Бруталната светлина говори сама по себе си. Чиста, гола електрическа крушка виси в средата на стаята на кафяв плетен шнур. Нови кабели се спускат надолу по стената в грозен тръбопровод. Малката светеща жичка на голата крушка прогаря с яд формата на лист от детелина в очните ми ябълки, която ще остане там до разсъмване. Или трябва да стана и да изгася електричеството, и да запаля свещ, на която да чета, или да ослепея.

Ставам и гася светлината.

Мей е глупава, гласувала ми е доверие с кибрит. Аз запалвам две тънки свещи и изправям една лъскава метална тортена чиния зад тях, за да отразява светлината. По същия начин осветявах книгите и тетрадките си на хилядите огньове по биваците през миналия век.

Чета Рицарят на каруцата, която знам от младежките си години. Ланселот ме очаква там, където го оставих последния път. Все още целият разкъсван от болка и колебание дали да запази скъпоценната си чест, или да се качи на позорната каруца, карана от злосторното джудже и може би да спаси Гуинивер, като я избере за своя истинска вярна любов. Ако сбърка в избора, ще загуби всичко. Аз обръщам страниците и чета нататък, като се надявам, че Ланселот ще направи по-добър избор, ако му се даде още един шанс. Искам да избере любовта пред всичко останало, но дотук той не успява. Колко още шансове мога да му дам?

Същината на историята е, че дори когато всичко друго е загубено и отлетяло завинаги, остава копнежът. Един от няколкото добри уроци, на които възрастта ни учи, е, че само желанието надделява над времето.

Едно питие преди заспиване би ми дошло добре. В даден момент от живота всеки има нужда от някакво лекарство, за да преживее. Някаква дреболия — да облекчи болката и да направи пътя пред теб по-лесен. Но моят доктор ми е забранил алкохола, така че собственият ми дом се е превърнал в такова чисто място, едва ли не управлявано от баптисти. Спомените остават единственото упойващо средство.

Продължавам да чета до късно през нощта, докато къщата утихне. Няма надежда за Ланселот. Преставам да фантазирам, че изобщо някога ще направи верния избор.

По някое време оставям книгата и обръщам дясната си длан към светлината. Сребристият белег, минаващ по диагонал през всичките дълбоки линии на дланта ми, сякаш ме засърбява, но и да го почеша, няма да помогне.

Късно през нощта вратата отново се отваря. Пареща метална светлина се излива откъм хола. Мей влиза и тръгва към леглото. Кожата й има загорелия цвят на сърна, смес от няколко вида кръв бяла, червена и черна — достатъчно сложна, за да обърка законодателите, които държат да определят всеки нюанс до дроб от една трийсет и вторинка. Каквато и да е точната формула за Мей, резултатът е красив. Тя е прекалено хубава, почти нереална.

Познавах дядо й от дните на робството. Познавах го и го притежавах. И все още се чудя как така не ми е прерязал гърлото някоя нощ, докато съм спял. Напълно щях да съм си го заслужил. Всички ние, големите мъже, сме си го заслужавали. Но благодарение на някаква неизмерима щедрост, Мей е също така мила и бди над мен, както на времето дядо й.

Мей взема книгата, като че ли е спящо дете, захлупва я с отворените страници надолу върху нощното шкафче, духва свещта с влажен дъх, пълните й устни издути под формата на лък. Долавям лек шум в дробовете й, докато издишва. Безпокоя се за нея, макар докторът да казва, че е добре. От туберкулоза се умира бавно. Наблюдавал съм го неведнъж. Мей пристъпва назад към вратата и се превръща в сянка на черен дух на фона на светлината, като вестоносец в някой значим сън.

— Заспивай, полковнико. Много до късно си чел.

Странното е, че аз наистина опитвам. Лежа в тъмното, изпънат по гръб с ръце на гърдите. Но не мога да заспя. Нощта е мразовита, а от огъня са останали само съскащи въглени. Вече изобщо не спя. Лежа в леглото на тъмно и оставям миналото да ме връхлети, като шибащи иглички на докаран от силен вятър дъжд. Бъдещето ми е зад мен. Оставям гравитацията да ме отведе в леглото и не след дълго дишането ми почти спира. Упражнявам се за Страната на нощта.

Оцелей достатъчно дълго и ще стигнеш до точка в живота, когато повече нищо особено интересно няма да ти се случи. След тази точка, ако не внимаваш, може да прекараш времето си, записвайки на робош загубите и придобивките си в безкраен разказ. Всичко, което си обичал, си е отишло или са ти го отнели. Всичко се е оттеглило от теб, освен възможността разтърсващата и вцепеняваща памет да изскочи от мрака и да те връхлети с бързината, с която се разбива сърце. Сноването на Мей из хола и тананикането й на една стара песен „Момичето, което оставих“ — или просто миризмата на карамфилови коренчета, пуснати в чая за аромат, могат да те накарат да заплачеш и заридаеш, след като от седмици си бил във вцепенение.

Това последното поне има обяснение. Далеч в зелените младежки дни, Клеър беше станала любителка на ароматните целувки. През пролетта тя откъсваше връхчето на някоя млада брезова клонка, обелваше тъмната коричка, докато се открие сочната зелена сърцевина, разчопляше я с нокътя на палеца си — след това слагаше клонката в устата си и я държеше там като пура с отворени краища. След минута казваше „Сега ме целуни“. А устата й имаше сладникаво тръпчивия вкус на бреза. През лятото правеше същото с чистите капчици нектар от цветчетата, а през есента с белия сок на рожковите. През зимата дъвчеше изсушени карамфилови коренчета и натрошени пръчици канела. „Сега ме целуни“.

По настояване на Мей неотдавна склоних да купя музикалната машина на Едисон, модел „Файърсайд“. Струваше невъобразимите двайсет и два долара. Мей обяснява как работи, певците горе от севера изпяват песните си високо в един огромен метален конус, при което гласовете им нарязват тънки спираловидни вдлъбнатинки върху восъчен цилиндър с размера на консервна кутия. Певците си ги представям, все едно че са били погълнати от мечка. След като бъдат смлени, те излизат и се появяват в моя малък конус и звучат слабо и сериозно, и много, много далечно.

Мей е непреклонно модерна, което ме кара да се чудя защо се грижи за мен, след като аз съм закоравяло архаичен. Нейният ентусиазъм за филми няма граници, макар че най-близкият автомат е на половин ден път оттук с влак. Давам й от време на време по някой друг долар за билет за влака и малко отгоре за обяд. Тя се връща, винаги изпълнена с вълнение и възбуда от видените истории, от нереалната красота на някои актриси и актьори, от величието на образите. Аз никога не съм бил на кино, освен веднъж в Чарлстън, пуснах монета от пет цента в процепа на киноскопа и навих ръчката. Звънецът звънна, сложих тръбите за звука като стетоскоп на ушите си, после се надвесих на определените за очите места. Единственото, което успявах да различа, бяха безсмислени, размазани петна, които се движеха леко в съзнанието ми. Не успях да пригодя очите си към картините. Нещо наподобяваше донякъде човек, но той като че ли имаше дузина ръце и крака и изобщо не принадлежеше към определен свят, беше просто част от сива мъгла, разкъсвана от появяващи се в нея неясни форми. Това, което можех да схвана от общата картина, беше, че мъжът по всяка вероятност е или бейзболен играч, или оре царевична нива, или може би се боксира на ринга. На този етап загубих интерес към киното.

Разбрах обаче, че бил направен филм за моя по-ранен живот и Мей ми го описа ентусиазирано и с подробности, след като го бяха показали в най-близкия град. Заглавието му е Белият вожд. Не исках да го гледам. Кой иска да види целия си живот, претопен в няколко кратки минути? Нямам нужда от стимули. Спомените от тези далечни отминали времена проблясват в мен с невероятна яснота — даже отделни дървета, мъртви много отпреди войната, са останали в съзнанието ми, като всеки лист е гравиран ясно до бледите венички на длановидната ципа, с цялото им съществувание изпълнено със смисъл и ярък цвят. Така че защо ще предпочета онази потискаща сива мъгла на киното, да гледам как някакъв изгубен, неразпознаваем фантом, който се предполага, че съм аз, се движи през неясния и несигурен свят?

През лятото пак се каня да отида до Топлите извори, хотел, който посещавам редовно от над половин век. Понякога там ме представят на хора, които разпознават името ми, но не може да ми убегне недоверието, изписано върху лицата им. Това, за което ще ви разкажа, се случи миналото лято и трябва да остане като типичен пример за много такива подобни случки.

Едно видно семейство от долната задушлива част на щата беше дошло в планината, за да се наслади на хладния климат. Бащата ми беше далечен познат, а синът беше избран наскоро за член на щатската управа. Бащата беше достатъчно млад, за да ми бъде син. Те ме откриха седнал, четях най-новия брой на едно периодично списание — Норт Американ Ревю[2] — да бъда по-точен, на което бях постоянен абонат за период от време, обхващащ осем десетилетия.

Бащата се здрависа с мен и се обърна към момчето си. Каза му: „Сине, искам да се запознаеш с един човек. Сигурен съм, че ще ти е интересно. Бил е сенатор и полковник от войната. И най-романтичното, бял вожд на индианците. Натрупал и загубил богатство, после отново имал няколко пъти късмет в бизнеса със земи и участие в строежа на железницата. Когато аз бях момче, той беше герой. Мечтаех да стана поне наполовина мъж като него.“

Някаква нотка в тона му, когато изговаряше думите вожд, полковник и сенатор ме подразни. Долавяше се нещо иронично в тази почтителност, която, освен всеобщата ирония във всичко, не би трябвало да я има. Едва се сдържах да не кажа: „По дяволите, сега съм два пъти по̀ мъж от тебе, въпреки разликата във възрастта, така че нещата не са се развили съвсем бляскаво за скромните ти надежди. И между другото какво е нещото, освен разликата във възрастта, което те удостоява с правото да говориш за мене, все едно че ме няма?“ Но се сдържах. Не ме интересува. Хората могат да казват каквото си искат за мен, когато умра. И могат да употребяват какъвто искат тон в разказите си.

Синът каза: „Това не е Купър, нали?“ Той го изговори набързо и веднага съжали, защото осъзна, че прозвуча много смешно.

Дори на мен ми се стори смешно. Почти както би прозвучало, ако момчето уверяваше, че Даниел Буун[3] или Крокет[4] все още са между живите. Или може би Нати Бъмпо. Някаква мистична реликва от времето, когато границата минавала по гребена на Синия хребет и по-голямата част от страната била море от гора, савана и планини, в които бродели диви индианци. Времето на дългите пушки и мечки, големи колкото вагоните на влак. На кръвожадни вълци и планински лъвове. Някогашните дни, когато Америка била една ивица земя, простираща се на около двеста мили западно от Атлантическия океан, а останалото било просто неустоима идея. Аз представлявах една стара Америка с шапки от кожа на миещи се мечки, станала известна в настоящето с телефони и автомобили, движещи се със скорост миля в минута, електрически крушки, кина и влакове.

Може да мириша малко на плесен и камфор. Но аз продължавам да живея. Очите ми са бързи и сини под сбръчканите посивели клепачи. Удивлява ме тяхната яркост всеки път, когато събера смелост да погледна в огледалото, което се случва рядко. Как е възможно някакво същество от това далечно време все още да е живо?

По изражението на лицето на сина разбирах, че той пресмята наум, събира числата. После целият грейна, когато сметката му излезе.

Аз не съм невъзможен, просто съм много стар.

Протегнах ръка и казах: Уил Купър, лично и на живо.

Той се ръкува с мен и каза нещо много уважително за страшно дългия ми и разнообразен живот.

Това беше моментът, в който можех да отвърна, както богатите възрастни хора толкова често се чувстват задължени да сторят, да излея монолог за това как съм се впуснал в грубия свят без нищо, само със здрав дух, остър ум и воля за упорит труд. От начина, по който тези самохвалци говорят, излиза, че късметът не играе никаква роля. Самото им вродено чувство за превъзходство прави издигането им в живота да изглежда като щастливо доказателство на естествените закони. Аз обаче съм по-склонен да смятам, че съм си проправил пътя повече като разбойник, с желанието си да извадя пищов — или нещо метафорично, подобно на това — срещу света, когато ми е било необходимо.

Инсталирането на телефон беше идея на Мей. Моят аргумент бе прост. Какъв смисъл има телефонът за мен? Когато няколкото оцелели мои познати искат да комуникират с мен, използват пощата.

Мей каза: „Знаеш ли въобще как работи телефонът?“

Разбира се, че знам. Слушаш и говориш, а разговорът за миг преминава огромни разстояния. Наред с това се появи грозната бъркотия от жици, които висяха на кръстове, изникнали изневиделица покрай пътищата като жабешки изпражнения след дъжд. Попитах Мей за какво ни е телефон, а тя каза: „Какво, ако изведнъж получиш инфаркт или мозъчен удар?“ Отговорих, че в такъв случай се надявам да умра. Мей каза, че не иска да й се налага да ходи да вика доктора, а аз през това време да свърша. По-лесно би било просто да позвъни. Малко след това дойде един мъж и наснова още грозни жици през цялата къща.

Телефонът си остана безмълвен на стената с дни. После един следобед, както си стоях на верандата и четях, иззвъня. Толкова припряно, като че ли пазач включваше алармата за пожар, изпратена, за да бъде известена от пискливия звън на мъничкото чукче, което неистово удряше по двете камбанки с формата на жълъди. Какво съобщение, граничещо с бедствие, може да е толкова спешно, че да изисква този ужасен остър звук? Използвай пощата и научи добродетелите търпение и тишина.

Изчаках някой друг да се занимае с него, но не се намери кой. Пронизителният звук продължаваше. Затворих книгата и през хола се отправих към буковата кутия. Тя донякъде приличаше на кафемелачка. Завъртях ръчката и долепих студения диск на черната слушалка до главата си. Чух тих глас, който приличаше повече на цвъртене на щурци, отколкото на човешки глас. Този шум се повтаряше отново и отново, а по интонацията можах да различа само, че се задава въпрос.

После, след още няколко повторения, ми се стори, че се произнася моето име.

— Уил? — казваше гласът.

Наведох се над микрофона, който стърчеше от дървената кутия и приближих устните си до отвърстието, което наподобяваше конски ноздри. Какъв беше етикетът за този уред? Какъв поздрав или какво представяне се очакваха от този, когото викат?

— Уил? — каза отново тихият глас.

— Тук — отговорих аз.

Последва пауза, изпълнена със звук от пържене на шунка някъде в далечината.

— Уил?

— Да — казах аз. — Уил Купър. Тук в момента.

Слушалката изсъска. Един много слаб глас произнесе две срички. Мисля, че каза: „Тук е Клеър“.

И нищо повече. Аз казвах: „Да? Да?“

Отговорът беше само съскане и бръмчене.

Виках: „Клеър? Клеър?“ Виках достатъчно високо, за да се пренесе по жиците.

Дълго държах слушалката, притисната до ухото, но не се чу нищо друго, освен глух, отдалечаващ се звук.

Мей слезе долу в хола. Аз попитах: „Как се спира това нещо?“

Тя завъртя ръчката отстрани на кутията и постави слушалката на вилката. Кафявият усукан шнур висеше от едната страна на кутията, стигаше почти до пода и се полюшваше, образувайки малка, смаляваща се дъга, като махалото на часовник с пружина.

— Коя е тя, полковник? Коя е Клеър?

— Жена, която загубих преди много време.

[1] Секвоя или Джордж Гес (1765–1843) е от племето чероки — майка индианка, баща бял. Той създал през 1821 г. (на основата на латиницата) слогова (сричкова) азбука за записване езика на чероки. През 1828 г. започнал да излиза и първият индиански вестник — Чероки финикс. Името на този почитан учител и водач е увековечено в едно от най-величествените дървета. — Бел.ред. ↑

[2] Списание Норт Американ Ревю, основано в Бостън през 1815 г., е първото литературно списание в САЩ. Излиза до 1940 г. и оказва силно влияние върху развитието на много творци. Негов пръв редактор е Уилям Тюдор (1779–1830). — Бел.ред. ↑

[3] Даниел Буун (1734–1820) е един от любимите герои на Америка от завоюването на Запада, влязъл в творчеството на Фенимор Купър. Много от чертите му са вплетени в образа на Нати Бъмпо Кожения чорап. Поредицата романи с герой Бъмпо носи общото заглавие Пионерите. — Бел.ред. ↑

[4] Дейви Крокет (1786–1836) е харизматична и легендарна личност, има военна и политическа кариера. Свързан е за дълго с Андрю Джаксън. Преданията го описват обаятелен, добър оратор, с отлично чувство за хумор. Спорно е дали автобиографията му е написана изцяло от него. — Бел.ред. ↑

2

Историята на индианската съпротива на този континент е безмилостно свидетелство за провал, въпреки няколкото тук-там спечелени битки. Като основни примери ще използвам сравнително близката битка при Литъл Бигхорн; също така, много по-ранното сражение при Екои срещу англичаните. Индианците спечелиха тези боеве заедно с много други. Войните обаче биваха неизбежно изгубвани. За да ме разберете, вижте публикуваните наскоро фотографии на свирепия Джеронимо, разплут като свиня за разплод в кадилака си.

Така че постижението на Беър беше забележително. Ако и да не успя да вземе превес над Америка, мисля, че е справедливо поне да кажем, че той се бори до дупка. В своята битка Беър използваше всички подръчни оръжия, включително и мене. Но единствените смъртоносни изстрели, които някой от нас изстреля, бяха срещу нашите хора. Чарли и неговите момчета.

Беър не беше от вашите мистериозни индианци. Той се интересуваше само от настоящия свят, а не от някакъв друг, хипотетичен. Беър обичаше всички заплетени проявления за създаването на света толкова пламенно, колкото баптистите обичат царя Исус. Той боготвореше не духовете на вятъра, реките, планините, дърветата, а самите живи същества.

Беър притежаваше най-дълбокия и остър ум, който някога съм виждал, това го казвам аз, човек познавал президенти, макар че да бъда честен, само злия Джаксън[1] и неясния Джонсън[2]. Така е, ако не се брои президент Дейвис[3], който беше доста хитър, но чийто ум беше плитък и крехък като навлажнена солена бисквитка. Само че Беър не можеше да чете и пише нито на английската, нито на слоговата азбука. Имаше си своя собствена система. Както аз виждам нещата, всички сме били неграмотни. Но само някои останаха такива, по различни, обикновено сериозни причини. Бедност в някои случаи. Поради закона в други, поне що се отнася до дните на робството. Беър обаче остана неграмотен поради личната си философия. Обичаше, въпреки това историите, дори и тези, записани на книга. Спомням си, когато бях момче, му четях дълги епизоди от Смъртта на Артур и Дон Кихот, като същевременно му ги превеждах на чероки. Беър слушаше, докато не ми омръзнеше да чета, до късно в студените безкрайни януарски нощи, когато целият свят се свиваше в осветения от огъня радиус насред къщата за зимуване.

Беър в никакъв случай не беше някой саможивец, затворен в тясното пространство на собствения си житейски опит. Беше видял много от това, което е ставало в Америка по негово време. Като млад насъбрал кръвна злоба срещу един бял и се заклел да го убие. Преследвал го година и половина по цялото протежение нагоре през Вирджиния и Тенеси и надолу в пустинните области на Алабама и Джорджия. Пътувал трудно без багаж, но щастлив, че е притиснал белия човек, погнал го е из страната, както група ловци преследват ловната си плячка. След като накрая затворили големия кръг близо до домовете си, мъжът престанал да бяга и се сврял в един хамбар за последен отпор. Беър влязъл в хамбара, въоръжен само с нож, с острие от орлов клюн.

— Мислех да го изкормя — каза Беър, когато ми разказваше историята.

Вместо това обаче, след като набутал мъжа в един от ъглите на плевника, Беър само го докоснал с извивката на острието и си тръгнал. Това била една изтънчена демонстрация на чест.

В средна възраст Беър видял даже още повече от Америка, когато прекосил плантациите по цялата крайбрежна част на страната, в търсене на едно девет-десетгодишно момиче от чероките, откраднато от търговци на роби, които минавали през планините. Момичето на име Блосъм дори не било от роднинския клан на Беър, но цялата работа много го ядосала. Някакви търговци на боклуци да влизат в неговите земи и да отмъкват деца. Тръгнал пеша и вървял месеци така по следите на Блосъм от град на град, от пазар на пазар. Слязъл чак долу до Хилсбъроу и Фейетвил, оттам до крайбрежието, после на юг право в сърцето на Чарлстън на големия пазар, а от там към вътрешността на страната, за да намери хората, които накрая били купили момичето.

По онова време, години преди първата ни среща, той трябва да е бил даже още по-висок, отколкото съм го запомнил, непрегърбен от възрастта, с широки рамене, с голямо чело и дълъг нос, наподобяващ острието на томахавка, с черна коса, дълга и пусната свободно, с изключение на една малка плитка, която обичаше да носи на гърба си. Представям си го как върви нагоре по улицата, оградена от двете страни с дървета в огромната плантация Чарлстън, ленената му риза и наколенниците от еленова кожа, целите покрити с прах от дългия път. С лице, изразяващо пълно спокойствие и безразличие, но иначе изпълнен с решимост да върне обратно отвлеченото момиче. Тогава сигурно е бил и на едно-две питиета, ако съдя по това, че в напреднала възраст рядко успяваше да остане трезвен.

Той заговорил първия бял човек, попаднал пред очите му, дребен, набит учител по музика, който седял на кон и наблюдавал как в ковачницата двама мъже правят обръч за бъчва. Учителят придружил Беър по веригата от коменданта до надзирателя и най-накрая до истинския собственик и неговата бледа стройна съпруга. Собствениците излезли от голямата си къща и поговорили с дръзкия и красив индианец, просто така за развлечение. Те изразили несъгласие с оценката, която Беър дал на ситуацията. И въпреки че Беър изпитвал желание да извади ножа си и да убие мъжа на място, той се върнал в града и намерил адвокат. Не някой честен адвокат, а едно хитро, гадно, дребно копеле, което хранело злоба към собственика на плантацията както на лична, така и на политическа основа и умирало от желание да се изправи срещу него в съда.

В продължение на месец Беър спял всяка нощ близо до реката в хамак, оплетен от въжета и завързан между няколко малки палми, а през деня той и адвокатът му обмисляли всеки аргумент, който им идвал наум, включително и експертното, потвърдено с микроскоп доказателство, показващо, че в косата на момичето липсват всякакви негърски характеристики. Накратко, те спечелили. Беър се върнал в селото, Блосъм вървяла до него и така той я върнал на семейството й.

Веднъж го попитах, откъде е знаел да използва адвокат в своя полза. Той ми отговори, че законът е като секира. Отсича това, върху което я стовариш. Печели този, който знае как да насочи острието далече от себе си.

Не обичаше много да говори за съдебното дело, но вече остарял, все още си спомняше с голямо удоволствие за огромната и вкусна риба, която бил уловил от пясъчния бряг на своя бивак. Водата обаче била най-лошата, която някога бил вкусвал. Когато го попитах как е успял да уреди този въпрос, без да говори английски, той отговори, че може би тогава в миналото да е знаел две-три думи, но сега вече и тях не знае.

За да съм справедлив, трябва да разкажа една представителна история и за Федърстоун, защото той също ми беше като баща. Но по-скоро баща, когото ти се иска да убиеш. Като си спомня за единствения случай, когато реално стреляхме един срещу друг, все още ми се иска да го бях убил. Но ми и липсва също така, когато бях момче, после младеж. Федърстоун ми показа друг модел за мъжественост, съвсем различен от модела на Беър. Сигурен съм, един от най-големите провали в живота ми е, че от двамата ми пастрока аз избрах да следвам повече примера на Федърстоун. Чух това заключение и от известен брой по-възрастни мъже по времето, когато бях момче, защото ако беше останало само на думата на Федърстоун, нямаше да удостоя разказа с повторение.

Няколко години след революцията правосъдната система на чероките си беше все още много директна, без намесата на съдия, съдебни заседатели или адвокат. Като наказание за смъртта кланът на жертвата имаше право да ликвидира убиеца. Мисля, че всички приемаха това за справедливо. Но понякога се получаваха разни усложнения и като юноша Федърстоун беше попаднал в капана на едно от тях. Случило се така, че чичо му по майчина линия, Бавната Вода, мъж със значително богатство и власт в общността, убил човек от клана на Дивия Картоф в резултат на нискокачествено уиски и разгорещени чувства след загуба на важен облог при футболна игра. Бавната Вода бил заложил няколко коня, много кошове неоронена царевица, къща. Когато играта свършила с брутална финална схватка, довела до два гола, вкарани бързо един след друг от противниковия отбор, който спечелил мача, човекът от клана на Дивия Картоф погледнал Бавната Вода със самодоволна усмивка. Не казал нито дума, но този поглед и извивката на устата му били достатъчни. През настъпващата зима той щял да яде царевичния хляб на Бавната Вода и то в неговата къща.

Бавната Вода посегнал към кръста си, извадил един дълъг нож за дране на кожи изпод палтото си и го заврял в гърлото на човека, толкова дълбоко, че върхът на острието се подал от другата страна.

После гледал как кръвта му изтича по утъпканата от футболния мач трева.

Правораздаването би трябвало да почне веднага по нормалния начин, трябвало мъжете от клана на Дивия Картоф да погнат Бавната Вода и да го убият, след което отново щяло да настъпи равновесие и ред, и животът щял да продължи в пълна хармония. Така ставало обикновено. В най-лошия случай имало по още един или два допълнителни етапа на правораздаване, докато въпросът се уредял окончателно. Но кланът на Бавната Вода, Дългата Коса, се събрали и решили единодушно, че Бавната Вода е твърде ценен, за да бъде даден като неустойка. Те решили да предложат Федърстоун на мястото на Бавната Вода и дори майка му не се противопоставила на решението. Федърстоун тогава бил без баща, червенокос и луничав шестнайсетгодишен индианец. Истинският му баща бил шотландец, търговец по границите, а бащата на майка му — високопланински шотландец. В онези дни обаче потеклото се проследявало по женска линия и ако майка ти принадлежала към някакъв клан, към него си принадлежал и ти. Съотношението в кръвта не играело никаква роля. Федърстоун дори не присъствал на футболния мач. Той бил на излет с пони клуба. Те били прекарали цял синджир крадени коне от пъстроцветната Северна Каролина през страната на чероките, за да ги продадат в околностите на Нашвил. С една дума, това бил един весел и удовлетворителен месец на отчаяно драпане и висок дух. Страхотно лагеруване, с много ром през нощта и дълго яздене денем, до изприщване на задниците. От шестчленната компания никой не бил на повече от осемнайсет години, те се завръщали в Речната долина, гордо яхнали конете, с кожено снаряжение, поставено от двете страни пред седлата. Всички яздели самоуверено, кесиите им били пълни с пари, носели на гърбовете си хубави дрехи от плат и имали много добри истории за разказване. Бавната Вода пресрещнал Федърстоун при влизането му в града с много сериозно изражение на лицето. Те се оттеглили встрани и Бавната Вода изложил ситуацията. Подробно обяснил на Федърстоун каква жертва бил призван да направи за клана си. Без съмнение Федърстоун бил леко пиян. Той казал: „Майната ти. Да им го начукам и на тези от Дивия Картоф. Те по-добре да внимават да не взема аз да ги убия пръв. А може би като свърша с тях ще се върна и за теб.“

Всички наоколо знаели как стоят нещата и наизлезли от къщите си, мотаели се из площада, за да гледат как Федърстоун тръгва. Той минал покрай тях, яхнал коня си, гърбът му бил изправен, все едно че ръжен бил прекаран през гръбначния му стълб. Пришпорил кобилата си и в същото време дръпнал юздите, така че тя се свила, вратът й се извил на дъга, предните й крака се подвили под нея и тя запристъпвала встрани в отговор на противоречивите команди на Федърстоун.

Федърстоун стигнал до къщата на майка си. Тя само потвърдила думите на Бавната Вода и не дала никакъв друг съвет, освен че може би трябва да напусне Нацията завинаги, и да се спусне към Тексас. Дала му няколко малки царевични тамали[4], увити в попарена шума и му казала, че това е всичко, което може да направи за него.

Федърстоун излязъл навън и останал там, опрял глава във влажното рамо на кобилата, вдишвал сладката й миризма и мислил известно време. Извадил една от няколкото половинлитрови бутилки с ром от торбите, отпил, после огледал въоръжението си, от което имал в изобилие. Двойка еднакви пистолети. Пушка с излъскан с масло орехов приклад и голяма, тъмна двойна цев, която изглеждала още по-голяма поради много скъсените барабани, двете чукчета представляващи големите стърчащи краища на спусъка, когато били изправени, напомняли кон с опънати назад уши. По онова време това било модерна тенденция при огнестрелните оръжия. Имал още бойна томахавка с блестящо наточено острие и дръжка от здраво орехово дърво, украсена с пера от синя сойка. И няколко ножа, един от фина стомана от Дамаск, с острие, широко колкото ръката му и с грозна извивка като на пресечен ятаган, стил, който по-късно бил наречен боуи[5].

Възседнал коня и тръгнал обратно през града, хората били все още там като публика. И на английски, и на чероки, така че всички да го чуят, обявил, че всеки, който тръгне след него, ще трябва да умре. Тъжно, но нямало как да се избегне. Дайте ми само една дълга върбова пръчка, викал той, и преследвачите ми ще се превърнат в накълцана купчина. В месо за супа.

Казал им и къде могат да го намерят. Там, където се събират трите пътя, долу при реката. На другия ден сутринта. Но след закуска. „Няма да си изпусна яденето заради вас, посерковци“.

Той отишъл право там, където обявил, и чакал цяла нощ в един гъст лавров храст на високо от мястото, определено за бойно поле. Очаквал да бъде издебнат и убит всеки момент. Седял без огън в тъмното и пиел от половинлитровите бутилки, изпразвайки ги една по една, а когато настъпили малките часове преди разсъмване и лъскавите лаврови листа се покрили с блестящи капчици роса, той, въодушевен от тъмния ром, с ентусиазъм желаел убийците му да побързат и да идват най-после.

И те се появили, с пукването на зората, мъглата още се стелела покрай реката. Три момчета на неговите години и двама възрастни мъже на коне изскочили изпод мъглата на кръстопътя, мислейки си, че са дошли достатъчно рано, за да му устроят засада. Те били облечени в най-хубавите си дрехи като за много специален случай. Мъжете били от чисто потекло и носели традиционните дълги ловни ризи, жилетки, сини и червени тюрбани, наколенници от еленова кожа с копринени ластици. Момчетата били със смесена кръв и носели комбинация от дрехи за бели и индианци, по този начин намеквайки за двойната си принадлежност. Те седнали на пътя, дискутирайки как да се подредят за засадата и повели спор за правото кой да стреля пръв и на кого се полага да го убие.

Преди да успеят да се споразумеят, Федърстоун изскочил иззад лавровия храст, пръскайки дъжд от роса, и се врязал с коня си сред тях със секира в едната ръка и с големия нож от Дамаск в другата, стискайки със зъби поводите на коня като неустрашим воин от бойните келтски полета, какъвто всъщност бил, повече от три четвърти в кръвта си. Появил се сред тях, сечейки с две ръце всичко, което се движело. Кобилата му изцвилила два пъти и той направил един голям откос около себе си, докато тя се обръщала на другата страна, след което тя събрала задните си крака, изправила се и се хвърлила в галоп надолу по пътя.

В този точно миг, преди изобщо да са успели да помислят за някаква отбрана, заговорниците до един имали рани, някои от които ужасни. Един от мъжете бил разрязан в рамото до бялото на ставата. Кръв се стичала по ръката му, капела от четирите му пръста и оцветявала с червени ивици врата на коня му. Другият мъж бил изгубил парче мускул от горната част на бедрото си и се бил вторачил в дупката, като че ли тя криела някаква тайна. И двете рани били от томахавката. Момчетата опипвали разни места по телата си и ревяли високо като ракуни, а кръвта струяла измежду пръстите им от нанесените с ножа прободни рани по ръцете и дълбоко около ребрата.

По това време Федърстоун вече бил отдавна потънал в мъглата край реката, чувал се само изчезващият приглушен звук от копитата на коня му в калта.

През следващите седмици мъжете и момчетата от клана на Дивия Картоф обикаляли с конете си като Персифал и Гауейн[6]. Денем и нощем преследвали Федърстоун, и на коне, и пеша. Използвали всичките познати им средства и умения за проследяване, но все и все не успявали.

Федърстоун яздил дни наред, изминатите мили били неговата сигурност. Нощите прекарвал без сън, приклекнал някъде в ръмящия мрак. Кланът Дивия Картоф го търсили в Долните градове, Средните градове, Горните градове. Преследвали го през царевични ниви, засадени и с фасул, чиито стебла се виели нагоре по царевичните стебла и с оранжеви тикви, които растели по земята. Те го прогонили дълбоко в пустинната част, в която имало само проходи, проправени от изчезналите бизони, извиващи се покрай хълмовете като древни пресъхнали речни корита. Той се криел от тях, бягал от тях и се сражавал с тях до смърт, когато се налагало. Момчетата от Дивия Картоф седели край огньовете в пустошта и с бодли от таралеж вадели заседналите в телата им куршуми, които като сини циреи изпъквали под кожата на гърбовете, гърдите и лицата им. Налагали раните от нож с лапи от бял равнец. Един от мъжете лежал дни наред с треска от инфектирана рана, нанесена с пистолет, докато Сикскилър не го завел при реката, направил магия, изкарал температурата от раната и му спасил живота.

В един от сблъсъците, при който битката се водела в движение на мили площ, обхващаща долината и върховете на хребета, Федърстоун пуснал кръв на повече от дузина мъже и момчета главно с пушката си. Той я презареждал, докато яздел и стрелял в галоп с доста добра точност, те падали един по един зад него, а той яздел напред сам в тъмнината. Тази нощ лагерувал без огън. Ял студени картофи, мразел мъжете до един и изпитвал желание да ги помете всичките с един замах на сабята. Живеел в страх, в резултат на което се заклел да пролива кръв, като се събуди, да остави диря от мъртъвци, с която да очертае краткия си път през живота.

Краят на историята донякъде бележи спад както за Федърстоун, така и за хората от общността, които имали нужда от някаква фатална изява, за да изпитат удовлетворение от завършека. Това, което Федърстоун направил, било, че взел парите от пони клуба, слязъл от планината в памучните полета и купил едно кльощаво мулатче, момиче на четиринайсет години, което наскоро било докарано от Ямайка и говорело някакъв неразгадаем вид английски. Тя била единствената, която можел да си позволи да купи, колкото и да се пазарил. Яздил с нея зад гърба си цели пет дни обратно към Речната долина, тънките й ръце обвивали кръста му, вкопчени силно в него през целия път, защото тя изпитвала ужас от конете, от очертаните им с червени ивици очи, от жълтите им зъби и пърхащи ноздри. Те й напомняли за жестокия надзирател в полетата от захарна тръстика.

Федърстоун я предложил на клана Дивия Картоф като размяна за човека, който Бавната Вода убил. Живот за живот. Тя не представлявала кой знае какво, но вместо да продължават да се сражават с Федърстоун, кланът решил, че ще свърши работа. Приели я безрезервно като една от тях и тя станала член на клана Дивия Картоф. Сменили името й на Марта, макар че тя вече си имала напълно подходящо име, Доли. През целия й живот обаче я наричали Захапката, защото, когато тя и Федърстоун пристигнали в Речната долина, той бил с червени следи от зъбите й, и долните и горните, които явно се били впивали от двете страни на врата му, точно над яката на ризата. Кланът по-късно правел предположения за редицата възможни обстоятелства, при които са се получили тези наранявания, но основно й засвидетелствали уважението си, защото тя била единственият член на клана Дивия Картоф, който успял да изкара някаква кръв от Федърстоун.

А доколкото знам, единственият бял мъж, който стори това с него, бях аз.

[1] Андрю Джаксън (1767–1845) е седмият президент на САЩ (1829–1837). Говори се за Джаксънова ера в историята на Америка. Известна крачка в кариерата му е неговата първа война с индианците от племето семиноли и крийки. Джаксън е отявлен привърженик на преместването на индианците и подписва нарочен закон за това. — Бел.ред. ↑

[2] Андрю Джонсън (1808–1875) е шестнайсетият вицепрезидент и седемнайсетият (1865–1869) президент на САЩ, поема президентството след успешното покушение срещу Ейбрахам Линкълн. Джонсън управлява по време на Реконструкцията, последвала Гражданската война в САЩ. — Бел.ред. ↑

[3] Джеферсън Финис Дейвис (1808–1889) е американски политик и президент на Американските конфедерални щати по време на тяхното съществуване между 1861 и 1865 г. — Бел.ред. ↑

[4] Тамали — традиционно индианско ядене — малки питки от царевично брашно с месо и подправки, сварени в царевични листа на пара. — Бел.ред. ↑

[5] Боуи — този вид много популярен и използван и като оръжие нож е наречен на Джим Боуи (р. 1796), известен авантюрист от Дивия запад. Ножът е с едно острие, дълъг около 25 сантиметра, с дръжка от дърво или еленов рог, с плавна извивка към върха. — Бел.ред. ↑

[6] Персифал, Гауейн, едни от най-известните рицари на Кръглата маса. — Бел.ред. ↑

3

Не мога да преценя дали е болест някаква или грях, тази необходимост да записвам нещата и да приковавам движещия се свят в застинала форма. Беър смяташе, че писането притъпява духа, убива някакво свещено дихание. Задушава го. Думи, които са били уловени и поставени като в затвор на хартия, се превръщат в бариера към света, каквато е по-добре да не се издига. Всичко, което се случва, е като течност, променливо е. След като отминат събитията, те са само това, което паметта ни прави от тях, и се променят с времето. Като запишеш нещо, ти го заковаваш на едно място и то става като кожа, свлечена от тялото на гърмяща змия, забита с кабарчета на стената на плевнята. Всяко такова нещо е статично и фалшиво спрямо истинското нещо. Плоско, мъртво, безсилно. Беър смяташе, че всичко написано запаметява мисъл от даден момент като нещо окончателно.

На мене обаче думите ми въздействаха. Непрекъснато или четях книга, или водех записки в дневник. Като станах на петнайсет години, хората на Беър започнаха да ме наричат Пуешкото Перо заради перата, които обикновено носех, подредени като ветрило във вътрешния джоб на сакото или зад ухото си, тъй като пуйките бяха източникът на любимите ми пера за писане. И понеже пишех с дясната ръка, извивката на перото за писане от дясното крило на птицата пасваше най-добре на ръката ми, което те знаеха и затова ми запазваха точно тях от ловуването си.

Горе на тавана има кошове, догоре пълни с моите тефтери. Те датират от далечното минало, от времето на администрацията на Монро, и разказват точно какво ми се е случвало през детството и младежките ми години. Всяка дата и събитие, които си е струвало да бъдат записани. Изписано е мастило, с което може да се напълни цяла вана. Бележки, драскани по всякакъв начин, с пера от птици или метални писци, събрани в голям затворен кръг, за да опишат цял един живот. Няколко страници от есента на 1838 година бяха изписани с подострена пръчка и сварен сок от боровинки, защото бях загубил принадлежностите си за писане в планината. Един голям тефтер, датиращ няколко години по-късно, се беше изкорубил, беше на петна и беше станал почти нечетлив, защото беше прогизнал във вода, когато пресичах една река по време на пролетното наводнение. Няколко страници бяха написани с перо, взето от крилото на орел, което се оказа не толкова вдъхновяващо, колкото си мислех, че ще бъде. Първите ми тефтери бяха малки, ръчно направени книжчици без корици, от нагъната хартия, груба изработка на малко момче. После започва постепенно подобряване на резултата, докато от един момент нататък до днес тефтерите стават еднакви, красиво подвързани с кожа тетрадки с разчертана с воден знак памучна хартия, изработена в цеховете за канцеларски материали във Вашингтон. Поддържам постоянна поръчка от десетилетия: по шест тетрадки годишно. Те все още пристигат всеки април, спретнати пакети, увити в кафява хартия, ъгълчетата грижливо сгънати и подпъхнати, привързани с канап от юта. И винаги придружени от мила бележка от собственика на магазина, внук на мъжа, с който най-напред направих сделката. По навик все още изпълвам томчетата, въпреки че вече нищо ново не ми се случва. Връщам се в предишния век, разоравам отново същите стари места, поправям, добавям, обобщавам, измислям.

Имам периоди, в които всичко, на което някога съм се натъквал — трева и дървета, музика, вкус на дадена храна, начина, по който хората се движат, чудото на цветовете, даже моите собствени изтъркани мисли — изпъква ярко, фино и ясно очертано, точно както светът ми изглеждаше, когато бях на седемнайсет години. Какъв подарък на тази късна възраст. Спомени, изплували из дълбините на миналия век, се появяват в мен и аз едва устоявам на напора на силата им. Ние всички стигаме до момент, в който искаме да теглим чертата на времето и да обявим за нищожно всичко, намиращо се в далечния край от другата страна. Да се отървем от миналия си живот, както сваляме от себе си чифт мокри, кални панталони, като просто навием надолу тежкия и прилепнал плат и извадим краката си, стъпвайки извън тях. Стигаме също до момент, в който бихме дали остатъка от повяхващите си дни за един месец юли от седемнайсетата си година. Ала я няма нишката на Ариадна, по която да се върнем обратно.

Както и да е, да започваме. Но не със сенатора, полковника или шамана. А с обвързаното момче.

Втора част
Пристигането

1

Един следобед в ранна пролет, едно сираче на дванайсет години яздеше нагоре по тясна пътека през планинската пустош. То беше само, а дъждът шибаше от едната му страна. Носеше дълъг нож на колана си и крачеше с панталони, затъкнати в кончовите на ботушите, което му придаваше вид на сезонен пътешественик, отправил се по открития път към далечна и несигурна дестинация. Това сираче знаеше истории, разкази за подобно на него момче на име Джак. Като дете той много пъти слушал приказките на един стар разказвач, народен разказвач, някакъв сивобрад дядо от стопанството в долния край на пътя, който повтарял историята на Джак с лаконична изразителност пред група малки дечица, насядали около огъня. Момчето все още си спомняше части от разказите и ги рецитираше на глас на заобикалящия го пейзаж, като че ли бяха стихотворение или молитва, защото фактът, че Джак също пътешествал, му действаше успокоително.

Торбица малка сложи той на гръб

и се отправи, тръгна сам на път.

Изминаха се дни,

изминаха се нощи,

и седмици и месеци, а още

по пътя си върви ли той, върви.

Младият глас потъна в зелените гори, без да получи отговор, нито ехо дори.

Момчето, за което говоря, е мое копие, ранна, незавършена версия. Все още имам някои от зъбите му, и двамата имаме един и същ белег от три сантиметра рана — дълбок разрез от пирон за конска подкова — точно под кокалчето на десния глезен.

Пътят пред мен се разклоняваше и предлагаше лесен избор. Наляво или надясно? По онова време нещата бяха прости. Но дори и тогава знаех, че поемайки в една посока не значи непременно, че ще стигнеш някъде. Живееш в планината като част от някакъв пъзел от непревземаеми сини хребети и непроходими черни дефилета. За да пътуваш през това място, трябва да знаеш не само къде искаш да отидеш, но и да намериш пътя, често единствения, който ще те изведе до там.

Размишлявах за избора. Всяко пътуване има две възможности, две посоки. Към живота. Към смъртта. За мен беше така или поне така ми изглеждаше тогава.

Пуснах юздите на младото конче, което наскоро бях нарекъл Уейвърли, в чест на любимия ми роман от Уолтър Скот, то спря, без да му давам команда за това, копитата му бяха затънали в калта. От двете страни, близо до пътя, растяха рододендрони, мокрите им лъскави листа почти се сливаха над главата ми. Като погледнах нагоре, от периферията на шапката ми се стече вода отзад във врата ми и по огромното, не по мярка вълнено палто, което вуйчо ми ми беше дал. Извадих от джоба на палтото карта, разгънах я върху гърба на Уейвърли и започнах отблизо да разглеждам маркираните места. Дъждовни капки падаха върху картата и аз се наведох, за да предпазя хартията. Прекарах показалец по пътя, който смятах, че съм изминал, и спрях на мястото, до което мислех, че съм стигнал. Картата беше истинска, купена от печатарски магазин, изработена на базата на проучване от своего рода правителство, което имаше претенции за суверенитет по тези места. Любимото ми нещо на картата беше малко квадратче в един от ъглите, наречено ЛЕГЕНДА, където нещата и тяхното предназначение бяха указани с картинки като символи. През последните три дни бях отварял и затварял картата толкова много пъти под дъжда, че тя започваше да се разпада по прегъвките, аз гладех с пръсти разкъсаните места, като че ли с някакво магическо докосване можех да ги възстановя.

Земята, която вече бях прекосил, беше показана с фини детайли що се отнася до линиите, очертаващи щати, области и градове, бариери по пътищата и трасетата, планини и реки. На запад обаче от едно място нататък, предполагам, че беше мястото, където се намирах, картата изведнъж ставаше празна и единственото, което географските специалисти бяха поели риска да напишат, бяха думите ИНДИАНСКА ТЕРИТОРИЯ с доста по-големи букви. Не че картата беше избеляла или разчертанията изтънели. Всичко изведнъж застина на едно място. Значи поуката от картата беше, че познанието има строги граници и отвъд тях самият свят може да стане неопределен и условен. Според мен място, представено по този начин, не може да влезе в нито един щат, нито може да съдържа в себе си области или градове. Планините и реките, които влизаха в географията, няма да имат официални имена, а ще се наричат с имената, които хората, намиращи се близо до тях им дават от ден за ден. Кафява река, когато я минеш за първи път, Зелена река, следващия. Или просто й даваш своето име, река Уил. Сложи свой отпечатък върху земята и виж колко дълго можеш да я насилиш да остане с името, което си решил да й дадеш. Бялото поле пред мен явно беше отворено за доста предложения.

Страхувах се от тази част на пътуването си от първия път, когато зърнах картата, преди пет дни. Цял месец преди това имах предчувствието, че нещо ужасно е на път да се случи.

Леля ми беше започнала да се държи някак хладно към мен. А чичо ми, брат на починалия ми баща, беше започнал без никакви задръжки да псува в мое присъствие, като че ли изведнъж се бях превърнал в голям мъж. Бяха купили едно доста хубаво младо конче, неоседлавано. Беше кафяво, имаше красива тясна издължена глава и големи живи очи. Когато пристъпваше, беше грациозно, имаше прекрасно забавяне на хода, а краката му почти не се прегъваха в коленете, но седлото беше толкова ново за него, че често забравяше добрите си маниери и започваше да върви встрани, като че ли пред очите му внезапно се изпречваше лист или птица, излетяла от дървото. Конят си имаше свое собствено мнение и не обръщаше внимание на това, което му се казва, по-специално на ездача си. Оборудването, с което дойде, беше мизерно. Седлото беше изсъхнало и напукано и не по-голямо или по-удобно от черупката на голяма костенурка. Имаше също чифт папурени кошове и малка кожена торба, като че ли някой се приготвяше за път.

После в един необичайно топъл за сезона ден на посещение дойде човек, когото не познавах, пристигна на каруца с два коня. Той седна в дневната и двамата с чичо ми дълго разговаряха. След някое време излезе и дойде до мястото, където седях аз, под напъпилото ябълково дърво, и се опитвах да чета една книга на латински, по-точно Вергилий, бях стигнал до едно особено приятно описание как слънцето се накланя надолу и настъпва зимата. Човекът имаше доста години зад гърба си. Изглеждаше като че ли се е сражавал в Кралската планина по време на революцията и все още носеше дрехи в този стар стил, поне що се отнася до панталоните му, стигащи до коленете, и опърпаните му чорапи. Разбира се, не носеше напудрена перука, беше със собствената си оредяла бяла коса, а шапката му не беше триъгълна, а с широка периферия и беше обут просто в най-обикновени ниски ботуши, вместо с отрупани с катарами и с носове като лопати обувки, каквито могат да се видят в илюстрациите за родоначалниците, въпреки това обаче от него силно лъхаше на онези стари дни от времето на Вашингтон[1] и Франклин[2].

Мъжът протегна ръка и се здрависа с мен, сякаш бях голям. Започна да ме разпитва за училището, бил чул, че бързо схващам езиците.

Аз само отговорих: „Да, господине“. Нямаше смисъл да отричам.

После, изневиделица, той каза: „Някои хора, ако видят индианец в гората, много биха се изплашили“.

Отвърнах: „Не и аз“.

Тогава, без някаква по-специална връзка, той започна да говори за страната на индианците. Страната на чероките, където те все още управлявали. Нещо като дупка в Америка, по-голяма от повечето щати, но малка в сравнение със старите им родни земи.

После мъжът каза: „Там има всякакви видове индианци. Най-изолираната, изостанала и невежа част от тях са предимно чистокръвните, кожата им е тъмна като кората на конски кестен. Не могат да различат английски от къркоренето на пуйка, а дори и да можеха, не биха се унижили да ти говорят на него. Поддържат старите си танци, правят стари магии и се държат така, сякаш все още светът е техен. Като настъпи мъртвият зимен сезон, пропълзяват в малките си, направени от кал колиби, не по-високи от пещ, а като дойде пролетта, излизат от леговищата си, чак когато мечките излязат от техните. Исус не значи нищо за тях, а жените вършат всичко, освен ловуването. Единственият им закон е око за око. Толкова са небрежни в регулирането на репродукцията, че единственото родителство, за което някой може да претендира, се свежда до очевидната истина коя е майката. Те дори не знаят, че има седем дни в седмицата и дванайсет месеца в годината. За тях сега не било март месец, а проклетата Луна на вятъра.“

Освен това, каза античният джентълмен, тези старомодни индианци варират във всякаква степен, за да се стигне до тези, които не се отличават от белите хора. В някои от тях има по девет десети шотландска кръв, те понякога носят карирани полички и пищят с големите си гайди. Този вид индианци притежават роби и плантации, обличат се с фракове, хранят се в китайски порцелан, ползват сребърни прибори и имат огромни кристални свещници, висящи над махагонените им маси. Тези богаташи говорят английски както всеки от нас, че и по-добре от болшинството от нас. Някои от тях дори не говорят родния си език.

Той направи пауза и попита: „Разбираш ли това, което ти говоря?“

Аз отговорих „Да, господине“. Макар че изобщо нищо не разбирах.

Казвайки това, той явно беше приключил с описанието на чероките, погледна към предния двор и заградената полянка до плевника, където беше новият млад кон.

— Този кон твой ли е? — попита мъжът.

— Не, господине. Не, доколкото знам. Те току-що го купиха.

— На колко години е?

— На три или четири.

— Кое от двете?

— Три, мисля.

— И не е скопяван?

— Не, господине.

— Значи още е малко конче.

— Да, господине. Ако четири години е възрастта.

— На четири ще стане жребец. И може би хубав, така както изглежда.

Погледнахме заедно към кончето, след което той каза нещо странно. Каза: „Уил, като се стигне до там, малко мъже могат да си позволят да противоречат на жената, с която спят. Не и ако искат да живеят в мир. Надявам се, че няма да мислиш прекалено лоши неща за чичо си.“

Помислих малко върху коментара му, после просто отговорих: „Да, господине“. Защото още тогава знаех, че често пъти е добре да изчакаш събитията сами да ти се разкрият.

Той се върна на верандата, където леля ми и чичо ми седяха, полюшкваха се и гледаха във всички посоки, само не към мен и въобще не говореха помежду си. Опитах се да се върна към Вергилий, но не можех да се съсредоточа. Наблюдавах античния човек, докато пресичаше двора и с усилие се изкачваше по стъпалата към верандата, където си взе стол. Извади свитък документи от вътрешния джоб на сакото си. Говореше, а те слушаха. Прехвърли документите лист по лист и с пръст посочваше разни важни места. След това всички станаха и влязоха вътре, предположих, че за перо и мастило, за да узаконят сделката и като с теглене на жребий да предопределят живота ми.

Същата вечер леля ми и чичо ми ме помолиха да остана на масата след вечеря и отпратиха децата си да спят. Моите братовчеди бяха своенравни, невежи малки същества, едно тригодишно момче с кафява коса, което още не беше произнесло нито една дума на човешки език и едно малко по-голямо момиче, едва ли по-склонно към разговори. Аз обикновено им обръщах толкова внимание, колкото на пилетата в двора.

Когато се изнесоха по тесните стълби нагоре към леглата си, леля ми сложи пред мен чиния с царевичен хляб, чаша маслено мляко и купичка със захар, нещо като десерт. Надробих хляба в млякото, поръсих ги със захар, разбърках попарата с лъжица и започнах да ям. И тримата стояхме така известно време в полутъмната кухня, без да говорим, чуваше се само шумът от потракването на моята лъжица в стъклената чаша. Пламъците на огъня за готвене догоряха, а жарта въздишаше и потъваше в леглото от пепел и камъни на огнището. Кълбо от молци и еднодневки вибрираха около пламъчетата на двете свещи на масата. Бутнах чашата напред с един пръст и гледах лицето ми да е спокойно, а умът прояснен.

Ето къде определят живота ми, помислих си аз.

— Едва понасям това — каза леля ми. — Твърде малък е, да го отпратим просто така.

Тя попиваше сухите си очи с една плътно стисната кърпичка.

— Той е на дванайсет — рече чичо ми.

Тя помисли за момент, след което добави: „И кара тринайсет“. Като че ли тази по-голяма цифра имаше допълнителна сила, за да реши въпроса.

Чичо ми бутна стола си от масата, отиде в дневната, донесе един голям железен ключ, сложи го пред мен и разви на масата географска карта.

— Това ще те пусне вътре — каза той, като докосваше ключа. — А с това ще стигнеш до там.

Той приглади картата с две ръце върху масата и сложи глинени свещници във всеки ъгъл, за да не се навива хартията.

Ключът беше ръчно изработен и завършваше в единия край с формата на две преплетени сърца. Другият край обаче беше грубоват и имаше два нареза, с които да се превърти езичето на ключалката, а всеки можеше, било с нокът или пила, дори да е с половин мозък, да отвори каквато и да е брава само за няколко секунди. Загледах се в ключа, защото той като че ли щеше да играе някаква важна роля в живота ми. Но не го взех. Нито попитах къде може да е ключалката.

Седях, потънал в себе си, в очакване да чуя условията на моето изгнание.

Докато чичо ми обясняваше за пътя, пръстът му очертаваше линия върху картата, която пресичаше виещи се реки и се изкачваше по, както той каза, дълбоки долини, и преминаваше по тесни планински процепи. Той обясняваше знаците и описваше местата, където трябва да се завива. Наляво на еди-кое си място, надясно на друго.

Имаше много такива места. Което явно означаваше също, че ме очакват и много грешни завои. Започнаха да ми се объркват.

А там, където картата ставаше бяла, той продължи да говори, но вече не показваше с пръст. Погледнах празното място и детето в мен за миг си помисли, че пътуването през територия, описана по този начин, би било като да се движиш в гъста мъгла, където близките предмети нямат ясна форма или цвят, а далечните все едно не съществуват изобщо. После обаче осъзнах, че бялото петно е само заместител на реалния свят, индикатор, че тези, които са изработили картата, просто не са стигнали до там с мислите си. Все пак смятах, че мястото е нещо като неоткрита страна и че каквито и колкото и хора да живееха там, те бяха сами сред животните и безразличните форми, които земята придобиваше.

Като свърши с обясненията, чичо ми погледна жена си и направи почти незабележим жест с ръце, като че ли му беше забранено да продължи.

Леля ми ме погледна и каза: „Е?“

— Имам няколко въпроса — промълвих аз.

— Питай — каза тя.

— Сега вече обвързан ли съм?

— Не бих го нарекъл така — рече чичо ми.

— Но има документи — каза леля ми. — Ние подписахме документите.

— Това са само седем години — каза чичо ми. — И ще ти се плаща за работата.

Така стигнахме до следващия въпрос. Ставаше дума за един много красив пистолет, мускет, който беше на баща ми. Майка ми обичаше да го взема и да ми го показва на прозореца, като отключваше дървената кутия, повдигаше капака бавно, сякаш вътре имаше съкровище. Светлината падаше върху едно красиво произведение на изкуството, положено в синьо кадифе. Предпазителят на спусъка имаше стар ръкописен надпис, а мястото за палеца към чукчето ми изглеждаше голямо като листо от кучи дрян. Щом трябваше да напусна и да пътувам сам по света, единствената реликва от мъртвото семейство, този пистолет, затъкнат на кръста ми със своята красива прелестна извивка на дръжката от слонова кост, показваща се на хълбока ми, би ми служил отлично като паспорт.

Попитах: „Може ли да взема оръжие за из път? Пистолета на баща ми?“

Леля ми ме погледна, сякаш бях глупак. Тя изрази мнение, че този пистолет по-скоро би ми навлякъл неприятности, отколкото да ме избави от тях.

— Ти ще ставаш магазинер — каза тя. — Не разбойник по пътищата.

На дванайсет години кой иска да чуе това? Магазинер.

Лицето ми беше безизразно като плочата на печката, но умът ми си представяше дълги десетилетия, проточили се пред мен, а аз стоя зад една каса с пари и писалка в ръка чак до смъртта си.

— А нож? — попитах аз.

— Е, разбира се — каза чичо ми. — Това е по-подходящо. Аз още пазя от баща ти един голям нож с дебело острие. Можеш да го вземеш.

Нямах особени спомени за баща си, освен за вещите му. Понякога ми се струваше, че си спомням някакво тъмно присъствие, част от нещо, надвесено над мен, без черти на лицето, само намек за странното накланяне на главата, въплътено в силует. Майка ми ми беше разказвала много пъти как като съм бил малко момченце, стигал съм едва до коленете на големите, баща ми ме разнасял на раменете си из цялата ферма. И точно толкова съм бил на ръст, когато се удавил. Един ден пресичал Гълъбовата река с каруца, когато цялата конструкция се обърнала и го затиснала в буйната вода, заклещила го между гладките речни камъни на дъното на реката, удавили се и конете, повлечени от каруцата.

Майка ми живяла известно време след него, почти десет години. И през повечето време просто си останала момиче. Аз направих сметка и така излезе, че тя е била до мен, когато съм бил малък. Момиче, тъжно и самотно, отнесено, вдовица, зависима, живееща с роднините на съпруга си. От майка си си спомням основно дългите провлачени дни, в които излизахме и прекарвахме навън от сутрин до вечер, изпълнявайки безумни и безсмислени поръчки. Изминавахме целия път до града, за да купим вестник, прекосявахме половината област, за да купим торта за някого, когото тя едва познаваше, някой със смъртен случай в семейството. Но се случваха понякога дълги периоди, когато изобщо не излизаше от къщи, бих казал по няколко тримесечия в годината. Носех пълни шепи с бели цветчета от тополи в стаята й, после дебели зелени тополови листа и накрая жълти и кафяви, събрани от поляната, за да й покажа как времето отминава. Тя умря от някаква разяждаща я болест. Спомням си един продължителен период от загубено време, приглушени гласове и затъмнени стаи, звука на раздираща кашлица, който се спускаше надолу по стълбите, черния котел, в който се изваряваха окървавени парцали в ръждива на цвят вода, отвън, близо до къщата за пушене.

Веднага след като майка ми почина, някакъв въпрос от финансово естество, който беше извън моите познания, позволи на леля ми и чичо ми да прибавят граничещата с тях наша ферма към тяхната собствена и така аз се оказах изведнъж сирак, лишен от собственост. През почти трите години, предхождащи моето прокуждане, те продължаваха да ме пращат — от чувство за вина, предполагам — на училище, училището в града, което майка ми беше избрала. Там преподаваше един начетен и весел Менксмън, който наричаше школото академия. Твърде претенциозно име за едната стая в къщата му. Беше провъзгласено за академия най-вероятно заради бюста на Хораций, поставен над камината, и големия латински речник, отворен върху един буков статив. Благодарение на обучението на Менксмън, аз скоро можех да чета всичко, което сложеха пред мен, и го правех с голямо удоволствие. Граматичните правила, както на английски, така и на латински, имаха смисъл за мен и аз можех да правя синтактични разбори на почти всичко, даже на прочутите дълги реторични изречения от миналия век. Четях пожълтели и покрити с кафяви петна копия на Спектейтър[3], като че ли те съдържаха най-актуалната и жизненоважна информация. Можех и да смятам, знаех факти от историята и знаех митовете на Гърция, Рим и Англия, повечето от които в обобщение показваха колко често кралете са действали убийствено и налудничаво. Всичко това ми се удаваше много лесно. Учителят започна да ми преподава латински през втората година, а аз вече схващах смисъла на стиховете на същия този Хораций. Още си спомням стихотворението за един, който нощем хвърлял камъни по прозореца на любимата си.

Ако ние, няколкото малки ученика, се готвехме добре и се държахме възпитано през по-голямата част от деня, следобеда Менксмън изваждаше тесте карти за игра и започвахме да наддаваме срещу него за ментови пръчици на ивички. Той ни учеше на правилата, нормите и логиката на всички популярни игри със залагания със същата сериозност, с която ни преподаваше подробностите от латинската граматика.

Но сега, мога да кажа само, че Академията беше обявена за прекалено скъпа, за да продължа в нея, и на дванайсет, почти тринайсет — бях изведнъж провъзгласен за възрастен. Бях оставен сам на себе си. Леля ми и чичо ми бяха уредили да ме обвържат с античния господин. От мен се очакваше да въртя търговски пункт на границата с Нацията. Чиновникът, който работел там, просто си събрал чукалата и изчезнал. Запрашил към Луизиана или някъде другаде на запад. Дивия Тексас, може би. Така че трябваше нов чиновник, незабавно. Всички, с изключение на мен, считаха живота ми за уреден.

На сутринта, когато възседнах коня, за да тръгна към изгнанието си, леля ми стоеше до главата на кончето и се опитваше да заплаче. Слънцето още не се беше показало иззад хребета и светът изглеждаше сив и мъглив. Тя ми даде пет долара на сребърни монети и десет банкноти от Джорджия, една малка метална тенджерка и сгънат лист хартия, на който беше написала рецепти за пържено пиле и малки хлебчета.

Последните думи, които ми каза, бяха следните: „Не забравяй да четеш Библията и да се молиш, да обичаш Исус и да не се поддаваш на безбожниците“.

Напуснах фермата и по изгрев-слънце вече минавах по главната улица на града. Усещах миризмата на пържен бекон, идваща от кухнята на хотела и от огъня на ковача, на който той го пържеше, добавяйки дъбови дърва в огъня. Едно младо чернокожо момиче мина с покрито с капак нощно гърне и се отправи към тоалетната на двора. Аз бях на път и бях ужасѐн.

Сгънах картата, сложих я обратно в правоъгълното й калъфче джобен формат и се опитах да си припомня всички завои, за които чичо ми каза, после се изплюх встрани като юнак, забих пета в хълбока на Уейвърли и дръпнах лявата каишка на поводите, за да завия покрай тополата и да хвана единия от двата пътя пред мен, който ми се струваше по-обещаващ.

Мракът се спусна тежко, когато навлязох в планината. В първите нощи от пътуването ми спях в колиби на хора, познати на античния господин, той ми беше дал писма, с които да се представям, и в които се казваше да ме нахранят и да ме пуснат да спя на каквото място имат, което в повечето случаи означаваше обора или някоя гола таванска стая. Това щеше да е първата нощ, в която щях да съм сам на пътя, страхувах се от тъмнината и се опитвах да не мисля, че тя настъпва толкова бързо.

Спрях следобеда, за да имам достатъчно време да си устроя лагер. Дъждът беше спрял, но дърветата и храстите бяха все още мокри, когато намерих подслон под козирката на една надвиснала скала. Почвата под нея беше суха и фина като брашно. Откъм гората се чуваше шум на течаща вода. Покрай пътя се изправяше малка ивица млада трева, току-що набола след зимата. От другата страна на скалата се откриваше гледка, тъй като едно голямо изкоренено дърво оставяше празно пространство. Седем редици планини се смаляваха и се губеха в синевата на запад. Стоях и гледах мястото, представях си го цялото в катраненочерно и изпитвах страх. После си представих същото със запален огън с пламъци, стигащи до кръста, надявах се, че ще мога да подпра гръб в скалата, да седя така в жълтата светлина и да чакам да съмне.

Имах предимство. Трябваше да го имам.

Разпрегнах Уейвърли, напоих го, нахраних го, сложих му букаи и го оставих на място, където можеше да пасе. След това си направих малка вечеря, като взех зърно от същата торба, от която хранех Уейвърли. Сварени овесени ядки с кафява захар.

Част от екипировката ми беше навито конопено въже, което чичо ми ми подхвърли, придавайки му особена важност, с думите: „Запомни, винаги окачвай храната си на някой клон, за да не ти я вземат животните.“

Тогава времената бяха други. Бизоните и елените бяха наскоро изтребени, но все още се виждаха много повече мечки и пантери, отколкото сега, така че взех под внимание думите на чичо си. Издърпах въжето, застанах под един бор и открих подходящ клон, здрав и хоризонтален, на около четири-пет метра над земята. Държах края на въжето, провесено на ръката ми и се чудех как да го преметна през клона. Първо се опитах да го запратя. Затичах се и хвърлих края, който трябваше да се преметне отгоре върху клона. Но то едва се вдигна до главата ми. Така че се заоглеждах по земята, докато открих едно тънко, плоско парче каменна плоча, голяма колкото чиния за хранене, назъбена по края, с ръбове достатъчно остри, че да одереш кожа с него. Завързах го здраво за края на въжето, отстъпих назад и в стила на дискохвъргачите го метнах силно към клона. Но пропуснах да забележа, че въжето е като примка около крака ми. Преди камъкът да стигне клона, въжето се опъна силно и отскочи назад, а камъкът полетя право срещу мене, пропявайки покрай ухото ми песен със страховит шепот. Камъкът първо се удари в земята и се заби като острие на брадва в мекото дърво. Аз потърках челото си на мястото, където щеше да ме удари, ако беше минал само няколко сантиметра по̀ на юг.

— Явно трябва непрекъснато да си отварям очите на четири — казах си гласно.

Захванах се отново, този път внимавах повече къде стъпвам и много скоро торбичката и кошовете ми вече висяха на клона на три метра от земята. Мечките можеха да мигат срещу тях чак до сутринта, без да могат да се облагодетелстват.

Отидох да потърся дърва за огън, като исках да направя цяла клада, за да се защитя от черната нощ. Носех наръч след наръч. Като се пресягах за един последен куп паднали дъбови клечки, една отровна змия, току-що събудена от зимен сън, оцветена в кафяво-бежовите оттенъци на окапали есенни листа, повдигна предната си част от земята и ме удари по ръката. Устата й се отвори, като че ли висеше на панти, сякаш се отваряше кесия с бледорозова сатенена подплата. Движението на змията при удара беше като залитане, по-несръчно, отколкото бих могъл да си представя. Когато видя, че е пропуснала ухапването, змията се обърна, пропълзявайки над себе си и се понесе по горския килим, за да се оттегли.

По някакъв идиотски импулс, без изобщо да мисля, направих нещо, което бях видял веднъж едно по-голямо момче да прави с една черна змия. Хванах змията за опашката и замахнах с нея като с камшик. Главата й полетя във въздуха и се удари в стъблото на един див рожков на шест метра разстояние със звук като чукане по врата с кокалчетата на пръстите. Стоях зашеметен. Докато носех змията към бивака си, хванал я близо до разкървавеното парче на счупения й врат, тялото й все още се усукваше около китката на ръката ми.

Овесените ядки не са кой знае каква вечеря, така че одрах кожата на змията, изкормих я, нанизах я на една зелена пръчка и я оставих над огъня. Дори и тогава в началото на печенето тя продължаваше да се движи, да се гърчи и усуква. Когато се уталожи и изпече, я нарязах на парчета колкото царевични кочани и започнах да ям бялото месо, отделяйки го от гръбнака и острите ребра, като си мислех: „Хората казват, че змията има вкус на пиле, и, по дяволите, вярно е.“

Малко преди съвсем да се стъмни и като захладня така, че се наложи да облека вълненото палто на чичо си, отидох да пикая край едни гъсти боровинкови туфи. Стоях изправен с разкопчан панталон, хванал се с ръка, отпуснат, очите ми не виждаха почти нищо наоколо. Из храстите на около шест метра от мен изневиделица изскочи млада черна мечка. Беше измършавяла от прекараната в сън зима, едва от няколко месеца се беше отделила от майка си и вероятно беше уплашена колкото мене, но се хвърли бързо напред, като се поклащаше, пухтеше и ръмжеше, и изглеждаше много по-голяма от пространството, което всъщност заемаше. Както бях по средата на изпикаването, нищо не можех да направя, само вдигнах лявата си ръка с дланта напред и с много припрян тон казах: „Чакай“.

И странно, мечката зачака. Забави ход, спря и застана неподвижно с объркано изражение като куче, справедливо наказано за лошо поведение. Аз свърших, изтръсках капките и хукнах обратно към бивака, като тичешком се опитвах да закопчая панталона си, а пешовете на палтото ми се влачеха зад мен по земята. Мечката ме гони няколко крачки, после загуби интерес, обърна гръб, върна се обратно в храста и изчезна.

При това положение сънят изглеждаше невъзможен. Предположих, че на фона на този пейзаж разнообразието от заплахи не се изчерпваше само с камък, змия и мечка. Бях заделил малко смляно кафе и едно метално канче от панерите и прекарах по-голямата част от нощта седнал, пиех кафе, стъквах огъня, дебнех дали нещо няма да помръдне в тъмното, ослушвах се за приближаващи крадци или диви животни и за злите свръхестествени сили, които, според много култури, обитават пустошта. В гората имаше всякакви шумове, но аз чувах най-вече кончето, което се въртеше от време на време, поемаше дълбоко дъх и сякаш въздишаше. Подскачах при всяко негово движение в очакване да видя някакво тяло да изскочи от тъмнината, да се изправи и да се приближи към мен, и най-малко застрашителното нещо, което си представях, беше младата мечка. Опитах се да поставя ножа на баща си с оголено острие на земята до мене и се упражнявах като се пресягах към дръжката от еленови рога, без да гледам: по-често сграбчвах шепа пръст. Така че просто взех ножа, стиснах здраво дръжката и насочих закривения връх на острието нагоре към тъмнината.

Магазинер, мислех си аз. И може би го изговорих на глас.

Имаше много умни момчета на моята възраст, които сега спяха по домовете си под цял куп меки завивки, а майките и бащите им спяха близо до тях. Повечето момчета не клечаха сами в мрака, стиснали нож в юмрука си, без един-единствен човек в този свят, когото да го е грижа дали ще оцелея до пукването на зората от изток. Казвах си, че ще забия ножа дълбоко във всичко, което пресече кръга, очертан от светлината на огъня.

— Повече никога няма да ми се налага да викам „Чакай“ — казах аз на нощта.

Голям дъжд, докаран от силен вятър, се изсипа рано сутринта. Но вятърът духаше от благоприятна посока и издатината на скалата ме запази сух. Спал съм доста часове след първото сутрешно сивкаво зазоряване. Като се размърдах, треперещ под одеялото, видях, че синкавият ден беше вече на път и че Уейвърли го няма, както и кошовете ми. Малката ми торбичка, все още завързана за въжето, лежеше прогизнала на земята, залепнала в окапалите листенца от цветчетата на кучия дрян.

Разтичах се наоколо, обзет от паника, търсех в храстите, очаквайки да намеря или кончето, или някаква кървава купчина, останала след вълче нападение. Но не намерих нищо.

Тогава отидох до пътя да потърся следи, които евентуално да ми разкажат историята на кражбата. Но пак не открих нищо. Всеки отпечатък от копито или мокасина, който би могъл да остане, беше напълно отмит. Спомням си, че изпитвах желание да изрева с колкото ми глас държи.

Помощ, предполагам, би била думата. Но преглътнах импулса си обратно в гърдите и вместо да викам, сложих два пръста в устата си и изсвирих силно и продължително, с надеждата, че кончето ще изцвили откъм долната част на пътя и с тропот ще дотърчи при мене. Повтарях това, докато устните и бузите ми изтръпнаха, след което спрях и седнах върху постелята, с поглед, вперен в бялата пепел от огъня, който все още тлееше и пушеше.

Прекарах така почти целия следобед. Малко поплаках, мислех си, че ако нормалните ми връзки с човешки същества и личните ми припаси продължаваха да изчезват с бързината, с която това ставаше напоследък, скоро няма много да се отличавам от онова малко мече, скитащо само в гората. Стигнах до извода, че съм твърде голям, за да се оставя на милостта на дивите животни и да стана детето вълк. Има период от детството, в който те биха те приели, биха сложили черна цицка в човешката ти уста и биха те отгледали според техните си правила, които биха били прекрасни и брутални в същото време. Но аз отдавна съм прехвърлил тази възраст. Сега вълците биха ме погледнали сурово, биха ми дали възможност да пристъпя, да се обърна и да побегна, след което биха се нахвърлили и биха ме повалили.

Гледах през процепа между дърветата и проучвах гледката на запад. Малки парцалчета мъгла висяха тук-таме над планината. Въздухът беше влажен и свеж. Това беше голям зелен свят, който просветляваше за пролетта. Пред мен се простираше друга страна. Абсолютно непозната.

Разстлах на земята каквото беше останало от оборудването ми за път. Имах малката торбичка, картата и ключа, дългото вълнено палто, постелката за спане, металната тенджерка и почти половин кило смляно кафе, което бях извадил от кошовете предната вечер. Малко овесени ядки и две книги, увити собственоръчно в мушама. Един сборник разкази за Артур и Енеида.

Огледах се, единственото, което можех да добавя още към тази жалка колекция, беше малкото нещастно седло като черупка на костенурка. Отидох до него и го запокитих в храстите, мислейки си, че ако им хареса, таралежите са добре дошли да го изядат заради солта от потта на коня. Това би било идеално време за среща с един от онези вълшебни просяци от приказките на стария Джак. Малки, мъдри мъже, които ако им дадеш едно пени или троха хляб, вместо парцал по главата, ще ти подарят нещо — я кошница, я покривка за маса или дълбока купа — които произвеждат обилна трапеза с храна по твое желание. Например, голям преносим неделен обяд, който никога не свършва. Пълни се, купичко, пълни се. Но никакъв просяк не се появи.

Както вече казах, толкова често се случва в живота да имаш пред себе си само два избора, или поне това е всичко, което често съм бил в състояние да видя. В този точно ден възможностите бяха две: продължавай да вървиш, и се надявай да стигнеш до търговския пункт, преди да си умрял от глад, или се връщай обратно във фермата.

Фермата беше на няколко дни път в обратна посока, след което щях да се появя на предната веранда на леля си. Но не можех да се върна към стария си начин на живот. С това беше свършено. Тя просто отново щеше да ме прогони в гората. Така че прекарах още една нощ под козирката на скалата с върха на ножа, насочен нагоре, а на следващата сутрин сложих на гръб малката торбичка и продължих да вървя на запад, надявайки се да намеря път през гората.

[1] Джордж Вашингтон (1732–1799) е американски политик и генерал, пръв президент на Съединените щати (1789–1797), наричан още Баща на своята страна. Той е главнокомандващ на Континенталната армия по време на Войната за независимост (1775–1783). — Бел.ред. ↑

[2] Бенджамин Франклин (1706–1790) е учен, общественик, дипломат, издател и изобретател. В навечерието и по време на американската революция той е главният говорител на британските колонии в споровете с правителството на Великобритания. Сред изобретенията на Франклин са катетърът и гръмоотводът. — Бел.ред. ↑

[3] Спектейтър — най-старото английско списание, основано като ежедневник през 1711 година от Джоузеф Адисън и Ричард Стийл. От 1828 г. започва да излиза като седмичник. Съвременното издание е консервативно по дух. — Бел.ред. ↑

2

— Търся едно кафяво конче, — казах аз. — Ръбът на подковата от вътрешната страна на предния му десен крак е отчупен. Търся го от известно време, но не го намирам. — Посочих към пътя. — Виждала ли си да минават мъже с много коне?

— Може и да съм — рече момиченцето. — Преди ден-два. Може и да съм ги видяла да отиват нагоре към реката, където винаги карат конете си.

Тя беше клекнала на пътя и с една остра пръчка рисуваше картинки, оръфаната рокличка се беше набрала долу в краката й. Момичето дори не си направи труда да ме погледне, така че единственото, което можех да видя, беше тъмната й коса, разделена с права пътека по средата, падаща от двете страни на лицето й. Надраскани в пръстта около нея бяха глави на коне, развяващите им се гриви, огнени ноздри и извити като дъга вратове, изпълнени с въжета от мускули.

— Аз не бива да ходя там — каза тя. — Трябва сам да си намериш пътя.

— Не искам да ме водиш — обявих аз. — Само ми покажи посоката.

— Боклуците на пони клуба са там.

Всеки на изток от Нацията ненавиждаше пони клубовете, които съществуваха от времето малко след революцията. Това се превърна в занимание на младите индианци, когато войната повече не им даваше възможност да се конкурират. Те крадяха коне на изток от граничната линия, прекарваха ги през Нацията, където важаха техните собствени закони, а после ги продаваха в Тенеси, Алабама или покрай Мисисипи, на бели хора, които нямаха навика да задават прекалено много въпроси за произхода на прекрасните коне, предложени за продан на изгодна цена. През това време членовете на клуба успяваха да откраднат нови коне и да ги отведат в обратната посока.

— Как да стигна до това място? — попитах аз.

— На три пресечки от тук е. Завиваш наляво при разклона на пътя, след това надясно при завоя на реката. После се оглеждай за стар път, който започва при елата и продължава нагоре по хълма.

Къщата беше цялата оградена със замазани с кал пънове. Разположена красиво на върха на скала, тя беше обърната с лице към средно голямата река и далечните била на планините. Не беше нещо особено, неизмазана постройка с една стая, покрита с виещи се сиви пукнатини. От едната страна, започващ чак от реката, се издигаше комин от гладки камъни. Пред къщата отвън някакъв мъж копаеше дупка. Той явно беше работил от доста време, защото беше толкова дълбоко в дупката, че се виждаше само темето на оплешивялата му глава. През ритмични интервали металният край на лопатата изхвърляше червена пръст, която се натрупваше в конусовидна купчина. От вътрешността на къщата се чуваха силни гласове и смях.

Приближих се до дупката и погледнах надолу към мъжа. Вътре при него имаше стълба от обелени колове, завързани с ивици от необработена кожа.

— Хей, господине — извиках аз.

Мъжът спря да копае и се извърна към мен, но не каза нищо. Лицето му беше кръгло и бяло, надничащо от тази тъмна дупка.

— Търся едно младо конче, което ми избяга — казах аз. — Кафяво, казва се Уейвърли. Може ли някой тук да ми помогне?

— Има едно младо конче отзад — рече мъжът. — Но не си спомням точно как каза, че му е името.

Обиколих къщата и видях заграждението с една дузина зле подбрани коне, които бяха потънали до ставите в черна кал. Нямаше никаква следа от фураж, а конете като че ли бяха престанали да се надяват да получат нещо. Уейвърли стоеше там, главата му беше клюмнала над най-горната летва и ме гледаше. Отидох до него и започнах да го чеша по ушите, но той ги опъна назад и не даде никакви признаци, че ме познава. Стоях известно време, чудейки се какво да правя, очите ми шареха наоколо, поглеждаха към къщата над потока зад заграждението на конете, после отново се насочваха през долината към планината. Отново обиколих къщата и се върнах отпред.

Мъжът продължаваше да копае, аз застанах над отвора на трапа и казах: „Той е. С кого трябва да говоря?“

Мъжът спря да копае и излезе от дупката, и докато се катереше, видях, че част от единия му крак липсва. Стъпалото и пищяла ги нямаше. Ходеше с дървено чуканче, което беше закрепено към останалия му крак с кожена подложка и връзки от сурова кожа. Здравият му крак беше изцапан с кал до над глезените, а протезата беше кална още по-нагоре. Той беше с панталони, навити до коленете, нямаше риза, хлътналият му гръден кош и горната част на ръцете му бяха бели като свинска сланина, а ръцете от лактите надолу и горната част на китките бяха кестеновокафяви. Въпреки общата му слабоватост, мъжът имаше корем с формата на пъпеш, който провисваше над колана на панталоните му. Стоеше и ме гледаше, подпрян на дръжката на лопатата.

— Вътре — каза той. — Трябва да говориш с Федърстоун. Но се обзалагам, че в света има доста голям брой кафяви кончета, които изобщо не са твои.

— Има ли нещо за вечеря вътре? — попитах аз. — Аз трябва да поема търговския пункт в село на име Уейя и цял ден не съм ял.

— Ние отдавна ядохме — каза мъжът. — Не знам дали е останало нещо.

Той хвърли лопатата и започна да търка ръцете си една в друга, за да ги изчисти.

— Не искам подаяние — рекох. — Готов съм да платя за вечерята си.

— О, ще платиш, значи — каза мъжът.

Погледнах долу в дупката. Червена вода се събираше на дъното. Геран ли, гроб ли, какво ли копаеше? — чудех се аз.

Заобиколихме и стигнахме до кухненската врата отзад. Мъжът спря и посочи надолу.

— Погледни — каза той. — Едно полезно нещо.

Огледах входа, и преди бях виждал такива изобретения. Някакъв вид часовник, доста по-примитивен от слънчевия. Едно място, отбелязано с вдлъбнатина върху бъчва, вградена в пода. Когато чертата от слънцето и сянката от рамката на вратата паднеха върху вдлъбнатината, беше обяд. Всички останали часове бяха обект на гадаене. „Още не е станало обяд“, беше всичката информация, която часовникът предлагаше. Трудно можех да си представя как такъв уред би могъл да се нарече полезен, защото информация с подобна точност за напредъка на деня човек можеше да получи само с едно поглеждане нагоре.

Мъжът прекрачи прага, дървеният му крак удряше като чукче по пода. Изчезна в тъмнината.

Застанах на вратата на стаята и чаках очите ми да се адаптират, когато един глас попита: „За какво стоиш там?“

Отговорих: „Чакам очите ми да се адаптират.“

Друг глас със силен акцент, който не можех да определя, каза: „Какво значи «адаптират»?“

Реших, че това е реторичен въпрос и запазих спокойствие, после започнах да различавам половин дузина мъже, които играеха на карти около една кръгла маса. Две жени с басмени рокли и с разпуснати коси се излежаваха с преплетени ръце и крака на един сламеник до огъня, прелистваха една книга с меки страници и се смееха на съдържанието й. Еднокракият мъж клекна отстрани до сламеника, където бяха жените.

Не можех да определя кой какъв е. Африканец. Индианец. Бял. Испанец. Почти всички бяха с мокасини, но никой не изглеждаше точно като индианец по чертите на лицето или цвета на кожата, въпреки че повечето бяха мургави и някои от тях имаха прави черни коси, други имаха черни къдрави. Почти всички бяха с ловни ризи и кожени наколенници, а на двама от тях меките краища на ушите бяха разрязани. Някои говореха на английски, други на някакъв индиански диалект, а един като загуби на карти, започна да псува с думи, които трябва да бяха от Западна Африка, защото веднъж чух един белокос мъж да ругае по подобен начин и именно Западна Африка беше мястото, от където го бяха откраднали като момче. Един от мъжете с кожа, бяла като моята, имаше особена прическа с широка ивица обръсната до кожата коса над ушите, а косата отгоре беше израснала дълга и мазна и стърчеше на остри връхчета като печени разбити белтъци със захар, и повечето коса беше сива, с изключение на един гребен, който беше все още червеникав като козината на гърба на глиган, тръгваше от челото му и завършваше в къса сплетена опашка на тила му. Голяма халка от ковано сребро минаваше през едното му ухо.

Порази ме, че тези хора нито знаеха, нито ги интересуваше към коя раса принадлежат. Реших, че на това място количеството от дадена кръв се приемаше по-леко, отколкото във външния свят, и прецених, че да си бял тук може и да не е чак такова голямо предимство каквото обикновено смятах, че е.

Еднокракият мъж ме погледна, поклати глава към масата и каза: „Този там е Федърстоун“.

Имаше предвид техния явен лидер, този с прическата. Той беше на средна възраст, започнал да наедрява в гръдния кош. Имаше набити, покрити с лунички ръце с ореол от ръждиви косми, груби китки с изпъкнали кокалчета, които подчертаваха късите му пръсти. Всички линии на лицето му — от веждите до очите, от очите до скулите, от скулите до устата, се спускаха надолу. Имаше фин нос и високо чело, а бузата му беше издута от бучка тютюн. На къси интервали плюеше тютюневия сок направо на пода. Дрехите му не издаваха много. Беше облечен с бяла ленена ловна риза без яка, закопчана до шията, ръкавите й бяха подгънати до лактите. Червена кърпа и гердан от извити черни мечи нокти проблясваха на гърдите му.

— Трябва да говоря с някого за кончето си, което е в обора ви — изрекох.

Никой дори не вдигна поглед от ръцете си. Всички бяха заети с раздаването на картите, теглеха, подреждаха ги в стегнати артистични ветрила, а лицата им бяха непроницаеми, за да не се четат мислите им.

Пак казах: „Онова кафяво конче Уейвърли е мое. Отзад в заграждението.“

Зачаках и чак след като ръката свърши, Федърстоун сложи картите си на масата и каза: „Синко, да докажеш собственост на кон е трудна работа навсякъде. А тук то е просто невъзможно. Освен това никой от нас сега не говори за коне. С този бизнес приключихме за деня. Сега играем карти.“

Аз попитах: „Кога можем да говорим за коне?“

Федърстоун отговори: „В приемните часове“.

Един друг мъж каза: „Това е между 12 и един следобед, вътре влиза времето за обяд. Но ще сме много доволни, ако седнеш при нас на масата, стига да имаш пари, които да ти вземем“.

Двама-трима се разсмяха. После единият от тях размеси картите с преднамерена прецизност. Започна да раздава нова ръка, картите хвърчаха бързо и последователно, обикаляйки масата, като всяка карта падаше абсолютно точно подравнена с картите на предходния играч, докато накрая пред всеки имаше дискретна купчинка карти. Това раздаване отне по-малко време, отколкото на мен ми трябваше да го разкажа.

Приближих се, за да видя как играят. Играеха игра, наречена лантурлу[1], но скоро стигнаха до извода, че удвояването на залозите при всяко раздаване води до по-бърза загуба на пари, което вече не беше забавно, а Федърстоун заяви, че цялата тази сложна глупост с брояча от слонова кост е женска работа.

И преминаха към залагания, при които всичко започна да се върши бавно и концентрирано.

След като погледах известно време, се обърнах към цялата стая най-общо с въпроса: „Има ли нещо за ядене? Боб? Студен царевичен хляб, или каквото и да е?“

Едната от жените на сламеника вдигна поглед от книгата и отговори: „Виж в долапа за сладкиши.“

Отидох до него, отворих надупчената ламаринена врата и открих купа с нещо сиво, мазно и студено. Беше се втвърдило. Една бъркалка с правоъгълна дръжка стоеше изправена нагоре. Погледнах към жените и ги попитах: „Какво е това?“

Мислех, че Федърстоун обръща внимание само на картите, той обаче каза: „Свинско със зеле, с краве мляко и сос от свинско печено, сгъстено с брашно и пюре от мозъка на свинята.“

Опитах се да разбъркам яденето с дървената лъжица, но то се въртеше вътре в купата, сякаш беше едно парче.

— Нещо друго няма ли?

— Сложи паницата близо до огъня, след малко ще се отпусне — каза Федърстоун.

— Няма ли нещо друго? — пак попитах аз.

— Има пиене в онази кофа — каза еднокракият мъж.

Това по-скоро беше вана, до средата пълна със зеленикаво царевично уиски. Един метален черпак със завита в края дръжка висеше от вътрешната страна. До този имаше кафяв глинен съд с вода за пиене. Досещах се, че водата е за разреждане на уискито, но глиненият съд беше пълен догоре и създаваше впечатление, че дълго не е бил използван.

— Колко често се налага да пълните този съд? — попитах аз.

Никой дори не повдигна глава. Федърстоун изви ъгъла на устните си нагоре. Нито една друга част от лицето му не помръдна. Според мен това леко движение трябваше да замести усмивка. Потопих черпака в царевичното уиски и опитах първата си глътка алкохол, усещането беше за горящи въглени в чаша.

Попитах жената на сламеника какво чете, тя отговори, че книгата не е нейна, а на Федърстоун. Разбирала само няколко думи от нея. Подхвърли я към мен и първите редове, които се набиха в очите ми, се отнасяха до бяла жлъчка и черна жлъчка и други подобни течности, а като разгърнах, за да видя заглавната страница, пишеше Анатомия на меланхолията[2]. Оставих книгата на пода и се върнах при масата с картите. Един мъж с тюрбан, черен редингот и наколенници от еленова кожа с ресни, стана от стола си и каза: „Хей, момче, те могат за нула време и твоите пари да вземат, както взеха моите“.

Седнах на масата, а един играч с гръб към западния прозорец — така че от него не се виждаше нищо друго, освен силует, сякаш изрязан от черна хартия, каза с равен глас: „Ти нямаш намерение да залагаш на кредит, нали?“

Единственото особено, което можех да видя от него, беше, че лявата му ръка липсваше. От ръкава на сакото му стърчеше само някакво чуканче. Мислех си, намирам се в страната на сакатите.

Но казах само: „Не, господине. Имам пари в брой. На какво ще играем?“

— Минаваме на „Удвои мизата“.

Тази игра я знаех и я обичах, бях натрупал голям брой захарни пръчици от нея. Федърстоун, с най-старата ръка, хвърли залог на сляпо, преди да са раздадени картите. Извади една малка монета от валута, и деноминация, които не ми бяха известни. Тя имаше много ъгълчета, а на предната й страна беше изрисувано нещо като детската идея за слънце. После дилърът разбърка картите и започна да ги раздава, а аз се озовах на кръглата маса с доста добри, покрити с мазнина карти, които бях разперил и стиснал в юмрук.

Двойните залагания, които последваха, изискваха много разговори и сложни споразумения за размяна на валутите, тъй като парите бяха няколко разновидности от злато и сребро от различни страни и националности. Имаше стари испански монети, гвинеи, стари френски монети, пистарини, флорентински и английски шилинги, дукати, датски долари, португалски монети от по три пенса, долари от Перу, и даже една стара изтъркана златна византийска монета. Монетите от толкова различни националности се събираха в този намиращ се на границата игрален дом по някаква невъобразима, но мощна търговска сила, която изминаваше дълъг и криволичещ път. Много от златните монети бяха с липсващи от тях сегменти и това предизвикваше спорове за стойността на липсващите части. Правеха се залагания и с такива парченца, тогава спорът беше дали отрязъците са по-близо до осминки или четвъртинки от монетата. Федърстоун беше крайният арбитър по размяна на валутите и никой не оспорваше неговите изчисления, независимо колко крещящо несправедливи и в негова полза да изглеждаха.

Когато дойде мой ред да залагам, нямах представа каква сума би била уместна. Бръкнах в кесията с парите и отделих банкнотите от Джорджия от листчето с рецептата за пиле. Сложих на масата два от хартиените долари и някой се изсмя, а други двама или трима измърмориха и направиха критичен коментар. Мъжът, от който се виждаше само силуетът, каза, че всички знаят как парите от Джорджия са станали еталон за липса на стойност и че аз съм дотук в играта, ако съм се опитал да играя на кредит. Прибрах хартиените долари, раздрънках лелините пет сребърни монети в кесията и всички се успокоиха. Заложих една от монетите и един от мъжете възрази, но Федърстоун я взе, разгледа я, хвърли я обратно в гърнето и тя иззвъня при допира с другите си братчета.

Той отсъди, че монетата става и играта продължи.

Към края на играта четири от моите пет безспорни долара бяха на масата и аз мислех, че съм на път да приключа със залаганията за деня. Но като си показахме картите, аз взех цялото гърне, а те всички се разсмяха.

Уроците на учителя Менксмън ме поставяха в добра позиция при играта на карти, аз продължих да печеля през целия следобед и скоро всички престанаха да се смеят. Федърстоун и едноръкия бяха най-честите пораженци. Купищата монети с объркващи стойности растяха пред мен и аз започнах да се притеснявам, че другите играчи може да решат да ме убият, да ми вземат печалбата и да изхвърлят тялото ми от отвесния бряг на реката за храна на рибите. Затова реших да си мълча. Не се поддавах на провокации и не ги търсех. Когато купчините пари станаха неприлично големи, започнах да пъхам монети в джобовете си, за да не се набивам прекалено много на очи с големия си късмет.

В стаята започна да се спуска здрач и стана толкова тъмно, че не можехме да виждаме боята на картите. Първите пролетни комари пееха близо до ушите ни. Накрая една от жените стана от сламеника на пода, загреба горещи въглени от огнището, изсипа ги в една метална тенджера и я сложи под масата, а върху жарта накамари изгнили дървета, за да стане дим. След това се захвана със задачата да осигури светлина. Тя втъкна една дълга пръчка в процепите между дъските на пода и я наклони към масата, после взе ивици свинска сланина, уви ги с парцали от рядко изтъкан ленен плат и ги привърза към края на пръчката. Раздуха въглените в огнището, запали една клечка от метлата и я използва, за да пренесе огъня до ивиците свинска сланина. Замириса на закуска. Въздухът около масата беше гъст, изпълнен с обилен черен дим от задушаващите огъня гнили дървета, а малкият пламък от свинския фенер хвърляше ореол около себе си. Всички предмети в димните сенки бяха просто в здрач. Положила всички усилия, жената беше успяла да създаде баланс между светлината и мрака. Аз все още трудно можех да кажа кои са черните и кои червени карти, но поне комарите бяха прогонени обратно в нощта.

Масата до този момент се състоеше от мен, едноръкия, трима рибари и Федърстоун. Рибарите се бяха довлекли точно преди стъмване, връхлетяха през вратата, изпълнени с веселие, дишайки тежко от изкачването на хълма. Панталоните на бедрата им бяха тъмни и мазни, а около тях се носеше миризма на риба и застояла вода. Мъжът с единия крак и една от жените седяха в обикновени столове до огъня, пиеха и се кикотеха. Другата жена все още лежеше на сламеника и спеше, лицето й беше обърнато към стената, а мръсните пети на краката й висяха от едната страна на сламеника.

С напредването на играта забелязах, че по различни причини, породени от лични истории или поради местния обичай, другите мъже се отнасяха към Федърстоун с почтителност, която ми се стори дразнеща. По-голямата част от тази почтителност беше физически страх, защото ако имаше известна истина в разказите, обикалящи масата, Федърстоун беше оставял кървави пътеки след себе си още от ранните си години. Те се държаха с него така, както чичо ми се държеше с двама-трима богаташи в нашата област. Картоиграчите го наричаха „господарю“, „шефе Федърстоун“ и „вожде Федърстоун“. Аз обаче не виждах съответствие между тяхното почтително отношение и обкръжаващата обстановка.

— Това твоя къща ли е? — попитах аз Федърстоун.

Федърстоун не отговори, но едноръкият изпръхтя и каза: „Те неговите са три или четири. Това е просто ловната му хижа. Идва тук, за да се прави на индианец. Създал е плантация в Нацията, която може да се мери с плантациите на всеки бял в Джорджия. Голяма къща, и роби, и ниви с реколта за пазара, и всичко.“

Не мисля, че отговорът успя да задоволи любопитството ми, но продължих да играя, без да говоря.

Мъжете не преставаха да го наричат вожде, шефе или господарю, а по-късно вечерта един от рибарите го нарече крал Федърстоун. Засмях се, но като се огледах около масата, беше очевидно, че никой друг не смята титлата за смешна.

Значи той е крал тук, помислих си аз. И колкото повече мислех за едрия мъж, толкова повече помръквах, защото по-възрастните мъже, които познавах, се бяха били жестоко, за да отхвърлят сянката на кралете завинаги. И те бяха много убедителни в своето мнение, че ако в Англия искаха да отсекат главата на своя крал, а след това се изметнат и доведат кралете отново на власт, то ще е много жалко за тях. Ние тук никога не сме одобрявали кралете и дай Боже, никога да не го сторим.

Аз бях само едно момче, но като гледах масата, Федърстоун и аз бяхме главните фигури. Рибарите и едноръкият бяха просто нищо. Тук мога да добавя, че аз бях стигнал до дъното на моето изгнаничество и отчаяние и от време на време бърках с черпака в зеленото уиски, а то някак оформяше вижданията ми по своя воля.

Всички останали също загребваха от уискито и страдаха от същото замъгляване на мисълта. Федърстоун беше пиян до такава степен, че по едно време изпадна във вцепенение, но го преодоля и се върна към необикновено проясняване. И като му просветна, започна да търси с кого да се скара. Това поне беше очевидно от предизвикателния начин, по който гледаше другите играчи и начина, по който раздаваше картите и ги подхвърляше, сякаш искаше да ги запрати в лицата на противниците си. Доста голямо доказателство беше и затъкнатият в колана му пистолет, украсен със сребърна спирала, с красива резба на дръжката, износена до бяло на някои места от употреба, и мазнокафява на други от мръсотията по ръцете му. Красив пистолет беше, но красивото оръжие убива също както и грозното. Той отдели много време, демонстрирайки как го намества до слабините си.

По едно време каза, че може би е пречукал с десет или петнайсет души повече от който и да е от нас. Един отгоре нямаше никакво значение.

После, късно през нощта, един от рибарите заспа, подпрял глава на ръката си, като все още стискаше картите в нея. Федърстоун прерови тестето, извади от него четири попа и една тройка и ги сложи в ръката на заспалия мъж, а за себе си взе четири аса и джокер. След това ритна мъжа под масата, събуди го и каза: „Или играй, или излез от играта.“

Мъжът се надигна малко, почеса се по главата и погледна картите си. Изведнъж се оживи. Заложи много, а всички други останаха пас, с изключение на Федърстоун. Залогът между двамата стана доста голям и накрая, разбира се, Федърстоун спечели.

Мъжът постоя замислен около минута, после извади пистолет и каза: „Това са всичките пари, които имам и без тях съм мъртъв. Не искам да го правя, но ще те убия, ако не ми ги върнеш.“

Федърстоун каза: „Успокой се. Няма причини за стрелба само защото съдбата не те обича. Но аз ще направя нещо за теб. При следващата ръка аз ще заложа всичко, което спечелих от теб, срещу този твой стар пищов“.

— По дяволите, звучи ми повече от честно.

Те започнаха да си раздават картите, Федърстоун остави своя залог, купчина метални пари, които пробляскваха в мъглявата светлина.

Мъжът седеше зашеметен, не беше наясно какво да прави. Федърстоун каза: „Е, сложи и ти своя залог в гърнето.“

Мъжът сложи пистолета си върху смесицата от валути и в момента, в който взе пак картите в ръка, Федърстоун грабна пистолета, насочи го срещу него и му каза или да изчезва, или ще го застреля.

Мъжът отговори: „Да, господине. И се извинявам за поведението си“, после се изниза през вратата.

Играхме до късно през нощта. Жените спяха като две кученца на сламеника в ъгъла. На масата парите сменяха собственика си отново и отново, но аз печелех твърдо, а Федърстоун губеше. С напредването на играта възбудата му растеше. Той се надигна веднъж и удари с пистолета си един от рибарите, защото беше спечелил много спорна ръка.

В тъмния час преди разсъмване Федърстоун сложи една голяма златна гвинея върху купчината испански и френски сребърни монети. Каза: „Който вземе тази гвинея, ще му изкарам навън проклетия мозък и ще го просна на земята“. Извади артистичния си пистолет и го постави на масата пред себе си, сложи пръста си на върха на спусъка и го завъртя така, че дулото и дръжката смениха позицията си една дузина пъти.

— Кой иска да предизвика колелото на съдбата? — каза той.

Атмосферата натежа и цялата стая изведнъж притихна. Всички, включително и Федърстоун, седяха и гледаха пистолета, като че ли беше с магическа сила, по-голяма даже от тоягата в приказката, на която можеш да кажеш „Бий, пръчко, бий“, след което тя ще помете враговете ти и ще ги накара да паднат на колене.

— Много е пиян, но това няма да му попречи наистина да го направи — каза едноръкият. Той остави картите си, стана от масата, отиде до бъчвата с уиски и си сипа един черпак.

Рибарите на масата се спогледаха, после и те оставиха картите и станаха. Мисълта им беше да оставят гърнето за Федърстоун и така да дадат своята лепта. Според мен това беше известен трик на Федърстоун, когато губеше. Останахме само двамата с него. Другите стояха и гледаха.

— Продължаваш ли? — попита Федърстоун.

Знаех, че един разумен човек би се оттеглил. Но аз бях полупиян за първи път в живота си и изморен, а и имах три дами, поп и двойка. Бях напълно сигурен, че тази комбинация е добра ръка при почти всякакви обстоятелства. А и знаех номерата на Федърстоун. Нещо ме накара да хвърля двойката и да изтегля карта от тестето.

— Що за глупак си? — каза Федърстоун.

Бях изтеглил втори поп. Открих картите си на масата. Изражението на лицата на всички наоколо се промени.

— Сега ти трябва да си покажеш картите — казах аз.

Федърстоун разстла картите си. Чифт четворки.

Погледна към своите карти, после към моите. Започна да се смее.

— Огън от ада — каза той. — Ти си първият сред тези кокошки, който е поискал да си разкрия картите.

Загребах с ръка разнородните монети. Това наистина беше една жива и лъскава купчина.

— По правилата на играта трябва да ми дадеш реванш — каза Федърстоун.

— Добре — казах аз.

— Бихме могли да играем така, ако аз спечеля, те убивам, ако спечелиш ти, ти убиваш мене.

— Мисля, че това играхме току-що. И ако правилно разбирам играта, целта е да спечелиш нещо, което искаш. Аз не желая да те убивам.

— Добре. Какво ще кажеш тогава, ако аз спечеля, ти губиш всичко, което имаш. Това, което си спечелил, коня дето казваш, че е твой, дрехите на гърба ти, ако реша да ги взема. А ако спечелиш ти, едно мое момиче става твое. То ми е в повече. Намира се вън в къщата над извора, защото не обича да се показва пред тези боклуци.

— Така да е — казах аз.

Един час по-късно вървях към къщата над извора. Тясната правоъгълна къща беше разположена над извора и първите три метра от потока. Тя беше построена от летви с процепи между тях, през които да може да минава въздух. През процепите се процеждаше жълта светлина от свещ, до момента, в който бях достатъчно близо, че вътре да се чуят стъпките ми. После свещта беше угасена и само луната остана да свети. Отворих вратата и влязох. На едната стена имаше лавици с кафяви глинени съдове. Кани с мляко бяха потопени до дръжките в студена вода. Изворът се надигаше изпод дълбините си и миришеше на мокра пръст и на камъните, които бяха центърът на света. Каквато и да е вярата ти, на който и бог да се молиш, мястото, от което чиста вода блика от земята, е някак свещено.

Стелещото се свято ухание обаче се конкурираше с миризмата на пресечено мляко и сирене. Лунната светлина падаше върху гредите през процепите на стената и единственото, което можех да видя, беше фигурата на момиче в свободна рокля. Маса и стол, книга и димяща загасена свещ. Всичко беше безцветно, освен синята лунна светлина и черните сенки. Момичето отстъпи крачка назад, а светлината на луната, която минаваше през гредите и мрака, падна върху нея. Видях босите й бледи крака, които се подаваха изпод роклята. После китките на ръцете и самите й ръце, но не виждах лицето й. Главата й беше наведена, а косата й се спускаше отпред.

Не знаех как да се представя. Да кажа: Спечелих те на карти от баща ти, ми се струваше лошо начало.

Светлината, идваща през гредите, освети сребърни гривни около тънките й китки. Единственият шум, който се чуваше, беше от водата, бликаща изпод процепите в земята и от звъна на гривните при докосването им една в друга, когато тя се отдръпна от мен с още една крачка назад.

Не бях високо момче и дългото ми вълнено палто почти метеше пода. То беше топло и здраво с голяма яка и широки ревери, така че като го закопчеех догоре, скриваше лицето ми почти до очите. Все още имаше ланолин във вълната и предпазваше от лек дъжд, но на слънце замирисваше силно на овца.

— Студено ми е — каза тя. Трепереше, а сребърните й гривни леко подрънкваха.

Разкопчах палтото си и широко го разтворих. Спечелените пари прозвъннаха в джобовете ми. Казах: „Ела тук“.

Момичето пристъпи близо до мен и аз загърнах и двама ни в палтото. Обгърнах я, сложих ръце на гърба й, на слабите й рамене и тънката талия, макар че почти нищо не усещах през дебелия вълнен плат. Тя стоеше прилепена към мен, а ръцете й висяха отпуснати от двете й страни. Тя опря твърдото си чело в моето, тъй като бяхме еднакви на ръст. Стояхме един до друг и треперехме. Усещах миризмата й, някакво розово масло или ароматна вода. Лавандула. Държах я в ръце и като че ли пропадах в дълбок кладенец.

Казах: „Исках това от дълго време“.

В момента това изречение просто се отрони от устата ми. Знаех, че е едновременно и глупаво, и вярно, въпреки че едното не беше извинение за другото.

Тя каза очевидното: „Ти току-що ме срещна“.

— Няма значение — рекох аз.

— Няма значение — каза тя.

Аз промълвих: „Ти си моя“.

Разбира се, това момиче беше Клеър. Но аз щях да узная името й чак няколко години по-късно. Можех да стоя така и да я държа в ръцете си завинаги.

Като изключим моята болна майчица, аз нямах никакъв опит с любовта в живота, нито я бях получавал, нито я бях давал. Напоследък, тъй като любовта изглеждаше невъзможна, аз се бях вкаменил за нея. Но сега държах Клеър в ръце и това беше завинаги. Нещо се беше запечатало. Желанието оставаше да живее. То е всичко, което хората имат като изпитание срещу времето. Всичко друго изтлява.

Тя извърна глава настрани и погледна през процепите светещата, кръгла луна. И каза: „Луната на вятъра“.

Отвън се чу шум. Тихи стъпки в тъмнината. Няколко души се промъкваха.

Тя каза: „По-добре бягай“.

Изобщо не бях готов да бягам, но тя се отскубна и ме бутна към ниския край на постройката, откъдето изтичаше водата. Някой се втурна през вратата. Аз се борех с ръце и колене във водата, малки грапави камъчета се пресяваха през пръстите ми, докато прегънат на две се мъчех да мина под ниската подпорна греда.

Една ръка ме сграбчи за яката. Извих се под рамката и сивото ми палто се свлече от мен като кожа от скелет. Тичах на зигзаг, промъквайки се между тъмните, опитващи се да ме докопат фигури, накрая сграбчих торбичката си за дръжките и хукнах с всички сили като ездач, отскубнал се на състезание. Обърканите викове и джавкането, шумът от страховитото преследване, започна да заглъхва зад мен. Повече падах, отколкото тичах по стръмния бряг надолу към реката, кален отвесен склон, прошарен с млади издънки, храсти, плевели и диви цветя. И като стигнах до дъното, съкрушен от несподелена любов, се затичах нагоре към пътя край реката, загърбил сивото зазоряване.

[1] Лантурлу — много популярна игра на карти със залагания, позабравена вече, името идва от припева на френска песен от 17 век. — Бел.ред. ↑

[2] Анатомия на меланхолията — Робърт Бъртън през 1621 г. е публикувал тази книга, в която анализира причините и проявленията на меланхолията и търси средства за лечението й. — Бел.ред. ↑

3

С дни скитах из планината, като следвах всяка пътечка, водеща на запад и се опитвах да си спомня инструкциите на чичо си. Вървях по конски дири, по пътеки, утъпкани от хора, следвах еленови следи и дори остатъците от проправен от бизони път, чиито следи бяха едва различими като следите, които духове оставят, след като преминат през нощния въздух. Като не знаех точно къде отивам, изгубих надеждата, че ще успея да изчисля кога точно ще пристигна.

Окайвах се, оплаквах загубата на момичето, на коня и парите. Не спях добре и получих спазми в стомаха, някаква болест, която често ме пращаше да клеча в гората, да се облекчавам и да се възхищавам на пейзажа. До третия ден бях като изцеден, изстискан до нула. Мислех, че съм безнадеждно изгубен, въпреки че продължавах да се движа по пътека през гората, обрасла с драки, толкова вяли, че можеха да минат за въображаеми. Пътеката водеше нагоре към един буен поток, пълен със зелени заоблени камъни и бяла вода. Едно куче с много свиреп вид се появи откъм гората, пресече потока и се втренчи в мен, сякаш очакваше нещо. Предположих, че е ирландско куче, вълча или някаква друга подобна порода. С козина като тел, с дълги крака и с опушен сив цвят. То стоеше, дишайки тежко, на врата му висеше нашийник от старо конопено въже, което подсказваше, че невинаги е било диво. Казах му: „Това е път на всички. Върви, накъдето си искаш.“

Кучето ме гледаше, все едно че не бях казал нищо, а аз си помислих, че сигурно е индианско и не разбира английски. Като тръгнах, ме последва, сякаш бяхме спътници.

Два дни по-късно не се налагаше да питам дали съм стигнал целта си. Човек не можеше да отмине мястото. Сградата беше от другата страна на главния път. И имаше табела, сива дървена плоча, закована на дънера на едно дърво, на която с нахвърляни под произволен ъгъл дебели големи букви, изписани с избеляла червена боя, се указваше МАГАЗИН. Което предполагаше съществуването на клиенти. Тук наблизо явно имаше някаква общност, но от това, което виждах, трудно можеше да се каже. Беше просто най-близкото нещо до търговски пункт, място за търговия в пустошта.

Търговският пункт се намираше на малка земна площ, от едната му страна стръмно надолу течеше буйно поточе, а от другата растяха големи тъмни ели, които се извисяваха спокойно и меланхолично навсякъде около къщата. Магазинът беше спрял да работи малко след Коледа и дървените капаци на прозорците бяха затворени, а един катинар, голям колкото говежди език, висеше ръждясал от халките на ключалката. Първите стръкчета спореж бяха поникнали върху утъпканата пръст пред трите стъпала, водещи към верандата.

Все пак, въпреки всичките явни признаци на запустяване, двама стари мъже седяха на верандата на обикновени столове, като че ли очакваха бизнесът да продължи всеки момент. Единият изглеждаше като пълнокръвен чероки, беше наклонил стола си назад, подпрян само на задните два крака, с облегалка, опряна на дървената стена, един от дългите му крака беше изпънат напред върху дъсчения под, а петата на другия беше закачена в долния обръч на стола. Той гледаше право в мен и това беше първият път, когато видях Беър. Другият мъж беше бял и дремеше с брада, опряна в гърдите, а полегатото следобедно слънце осветяваше голото му теме. Беше облечен в сиво вълнено палто, сбито като чул на кон, което се оказа моето. Мъжът дремеше като куче, простенваше и ръмжеше, очите му се движеха под клепачите, а единият му крак потропваше по дъските на пода.

Уейвърли беше отстрани на къщата в един неизползван обор с навес, закрепен на стълб. Той беше навел глава и пасеше младата трева, а аз стоях изумен и се чудех как ли е намерил пътя до тук преди мене.

Беър ме погледна, без да променя позата си или по някакъв друг начин да разкрие мислите си, сякаш покрай тази веранда всеки ден минаваха по двайсетина изгубени момчета и едно повече не заслужаваше даже и присмехулно изражение. Косата на Беър беше дълга, отрязана равно до раменете, беше наполовина сива тогава, но гъста около слепоочията. Беше облечен с ловни дрехи. Дълга ленена риза и наколенници от еленова кожа. Мокасините му бяха избродирани с конски косми, а в малките дупчици по тях бяха втъкнати пера. Имаше гривни от мъниста и големи халки в ушите. Пушка, торбичка с патрони и рог с барут бяха подредени на парапета на верандата.

Кучето отиде право на верандата и се просна до стола на Беър. Беър само леко го докосна между ушите и то започна да върти твърдата си опашка и да я удря в пода, сякаш биеше барабан. Другият мъж се събуди, разтръска глава и известно време гръмко говори на келтски, викайки нещо, което звучеше като ругатни и заплахи, докато накрая капки слюнка увиснаха в жълтите бакенбарди на брадата му. Слушал съм този стар език през целия си живот, защото областта беше пълна с преселени шотландци, които все още го говореха, а някои дори мислеха на него. Такъв голям брой хора получаваха писма от отвъд океана, че едно от изискванията за пощальоните беше да знаят да четат поне малко келтски, за да могат да доставят пощата.

Сметнах за нелюбезно да прекъсвам такава пламенна тирада, така че само кимнах за поздрав към едрия индианец, а след това седнах на средното стъпало пред верандата и реших да си мълча, първо да слушам, а после да се представям.

Шотландецът превключи от своя език на английски и започна да разказва за Кълоден[1], една история, която цял живот бях слушал в най-различни варианти. Гласът му изпадна в тържествен миньорен тон, сякаш разказът му беше мит за зараждането на света, обяснение за това как се е озовал, където е, както по-късно чувах чероките да разказват как Водният бръмбар, целият в кал, се появил от дъното на океана, за да създаде земята и как Гръмотевицата пръв запалил огън в хралупата на една черница. Мъжът изброяваше с големи подробности клановете, разположени в полетата на Кълоден и за цветовете, които носели, като описа какви точно са били каретата на първата родова линия от високопланинци, Камерън, Стюарт и Фрейзър. Той пискаше и хъхреше, за да наподоби магарешкия рев на шотландските гайди, казваше заглавията на песните, които са се пеели тогава и описваше смелите мъже, малко на брой, една шепа хора, но подивели за бой и надаващи силни бойни викове. После каза как нахлупвали шапките си ниско над веждите и се нахвърляли срещу англичаните и саксонците, като казвали, че точно така правели келтите в битките си срещу римляните при Теламон преди две хиляди години. И със същия резултат. Безброй герои били убити от страхливи чужди саби, а в края на деня, главите им били набодени на колове. През следващите години, когато културата била много объркана, хората били тласнати към скитничества, по-дълги от това на Мойсей и неговите израилтяни. Мъжът говореше неуверено, даже започна съвсем да заглъхва към края. Като че ли езикът на враговете му оказваше съпротива, както когато правиш преграда на река и в същото време се опитваш да задържиш напора на водата.

Беър седеше и гледаше в далечината изгледа, открил се през един прорез между слоевете на планините, които се разгъваха долу в подножието на тясна синя котловина. Кимна с глава, като че ли одобряваше разказа за битките и загубите, но не каза нито дума. Шотландецът потърка лицето си с две ръце, след което отново заспа. Аз казах, че това конче е мое, просто за да не остане някой с грешно впечатление. И палтото също.

Този беше един от малкото моменти, когато си спомням Беър да е говорил английски, макар по-късно той да заяви, че трябва да съм се объркал. Аз обаче си спомням ясно като бял ден как той каза: „Е, това куче пък е мое“.

Отговорих: „Нямам нищо против“.

Зарових в торбичката си и намерих ключа със сърцата накрая. Сложих другия край в ключалката и го превъртях. Последва чисто механично изщракване при превъртането и ключалката се отвори, сякаш беше нещо живо. Измъкнах халката и отворих вратата.

Тъй като кепенците бяха спуснати, мястото беше осветено само в правоъгълника, образуван от светлината, идваща през отворената врата. Стаята пред мен беше мрачна като леговищата на крадци, описани в романтичните разкази. Прашните дъски на пода зееха широко, достатъчно, да могат цели змии да минават през тях безпрепятствено. Стоях и примигвах известно време. После се потътрих навътре, като изпънах ръка с длан обърната напред на нивото на хълбоците ми, за да не се блъсна в нещо. Носеха се миризми на дървесна пепел, готвено месо, прокиснало прясно мляко, оцет за туршии, конопени въжета, плесенясали хамути, зле обработени кожи, които бяха започнали да загниват. Общо взето, помислих си аз, миришеше на смърт. Даже преди очите ми да се бяха пригодили към мрака, изпитах отвращение към мястото, в което бях попаднал. Това не беше магазин, а някакъв интимен разговор между пушалня, кокошарник и склад за храни. Тоалетна също, ако се съдеше по миризмата. Беър влезе с наръч дърва и запали едно жълто пламъче в студеното черно огнище.

Изчезна в тъмнината и го чух да трополи нещо в склада. Появи се в светлината като носеше бутилка тъмнокехлибарено уиски Тенеси и една чашка за мярка. Бръкна в кесията, завързана на кръста му и извади една шепа метални късчета за стрелба и разни монети, между които един фардинг с лика на Джордж II и една медна монета със слон на нея на стойност половин пени от времето на търговията с Каролина. Сложи една от тях на тезгяха и вдигна ръка с разперени пръсти, за да обозначи числото пет. После си наля една мярка от кехлибареното уиски, пълна до ръба, повдигна я срещу светлината на огъня, за да се порадва на цвета, миг преди да я изпие. След като направи това още четири пъти, седна пред жълтия огън и се загледа в него, като че ли там се разиграваше сцена от увлекателна пиеса. При това не комедия, ако се съдеше по изражението на лицето му.

Значи тук съм и барман, помислих си аз.

Беър започна да говори, като че ли заразказва някаква история, но аз естествено не можех да разбера и дума. След като свърши, стана, направи някакъв неясен жест като за довиждане, излезе на верандата, вдигна шотландеца, изхлузи палтото от него и ми го подаде. Събра оръжието си, а шотландският пилигрим сложи багажа си на рамо. Кучето се прозя и се протегна. Тримата тръгнаха надолу по пътя, кучето тичаше напред, все едно че бяха на лов и следваше някаква ясна следа. Аз разтръсках палтото и джобовете издадоха едно слабичко иззвъняване, две монети представляваха остатъка от моите печалби. Бръкнах с ръка в джоба и намерих сгънато листче хартия, бележка, написана с едър почерк и със замах: „Сега сме квит. Федърстоун“.

Не ми отне много време да направя инвентаризация на склада. Целият магазин не беше по-голям от хола в къщата на леля ми. Това, което намерих, беше объркващо, защото бях свикнал на градските магазини, поне частично заредени с произведени стоки, рафтовете и шкафовете бяха пълни с консерви, стъклени бутилки и опаковки в непромокаема восъчна хартия, някои от които бяха от далечни страни като Англия и Франция. Ярки, напечатани етикети обясняваха какво е съдържанието и кой ги е произвел, имаше и бележки за тяхното предимство пред други подобни стоки и малки знаци, всеки от които уникален, така че дори неграмотните можеха да ги разпознаят, като ги видят. Увити в хартия сапуни и свещи, които претендираха, че са същите като тези, които ползва кралската фамилия.

Тук обаче, тъжно трябва да отбележа, открих много малко неща от други краища на света, почти всичко, което имаше, беше доста простичко. Топове евтини памучни и ленени платове, палешници, бутилки мастило, струни за цигулка и куки за въдици, пакети метални шевни игли, барут и кремъци, оловни кюлчета и матрици за отливане на куршуми, металните части на брадви, тетрадки и вълнени одеяла, опиева тинктура, кафе на зърна, пистолети, шапки от палмови листа и конски ланцети. Особено интересни ми бяха очевидните аномалии, типични за такъв пункт в пустошта, лошото, тъжно търговско планиране на предишния магазинер. Един фин порцеланов сервиз и няколко тенекиени кутии със силно ароматизиран чай. Потъмнял меден тромпет, с който можах да произведа само един проточен като пръдня звук. Необяснимо как имаше цяла каса с червено вино, бордо от Шато Латур, което датираше почти от миналия век и което аз съм запомнил само защото по-късно в живота това беше най-любимото ми червено вино. И, изключително добре дошли, малка лавица с книги, които очевидно са били безуспешно предлагани на клиентелата за известно време, по кафявите им кожени подвързии бяха нацъфтели сиви петна от плесен, вследствие на влажния въздух.

За по-голямата част от стоките в пункта липсваше всяка надежда да се сдобият с име или емблема. Нещата бяха каквито са и ти или ги познаваш, или не. Папурени кошници с изпокаляни яйца, всичките развалени. Изсъхнал шарен боб. Влажни глинени съдове с размътен оцет, в който, потънали наполовина, плуваха яйца с черупките. Големи пити сирене, посивели от влакънцата мухъл. Мас, лой или някаква друга миризлива мазнина, напълнена в двойки свински пикочни мехури, провесени от наклонените напречни греди. Кошници, накамарени с разклонени корени от магическия женшен. В един от ъглите имаше висока купчина еленови кожи, натрупани една върху друга като тесте карти за игра, издуто, защото е било оставено отвън на дъжда. Всичко имаше сив или кафяв оттенък и почти всичко миришеше. Имах чувството, че някакъв друг стар свят изведнъж се пресичаше с познатия ми.

Потърсих и намерих чувал с овес и излязох навън да нахраня и напоя Уейвърли. Каквито и приключения да беше имал през последните дни, той изобщо не изглеждаше преуморен. Изнесох един куп книги на верандата, изчистих ги с парцал и ги натърках с пчелен восък, така че заизглеждаха по-добре от нови, тъмни като махагон, а златните букви на заглавията светеха като въглени от огъня.

Смъртта на Артур. Тристан и Изолда. Сън в лятна нощ и Бурята в отделни томчета, а в един дебел, гъсто изписан том се съдържаха всички трагедии. Пътуванията на Гъливер. Дон Кихот, адаптиран на английски от мистър Смолет[2]. И Краткия речник на доктор Джонсън[3], с притурка, в която в азбучен ред бяха дадени езическите божества.

Като изчистих книгите, ги подредих обратно на лавицата и си помислих, че за известно време това ще е единствената ми компания.

Отделих мухъла от един голям калъп сирене и изядох парченцата от вътрешността, като го смесвах с бучици сладки сушени плодове, които не можех да идентифицирам, но предполагах, че или са били сливи някога, или са много стари праскови. Доста преди да се стъмни, отидох да видя стаята за спане в дъното. Един възрастен мъж можеше да застане в центъра и да докосне с пръстите на ръцете си всяка от стените. Тясното, направено от въжета легло беше покрито с миришещ на вкиснато и с кафяви петна дюшеклък, напълнен с нещо, което издаде тежка животинска миризма, като го натиснах с ръка. Прецених, че не бих могъл и да мигна в тази ужасна дупка. Занесох одеяла и възглавница в предната стая и си направих един самотен сламеник на пода пред огъня. Тъй като свещите от лой и пчелен восък бяха неимоверно скъпи, а огънят в огнището гореше нависоко, реших, че ще използвам само светлината на огнището, за да чета.

Седнах на верандата и наблюдавах как денят се оттегля с боязън, докато почти изчезна в черния мрак. После се излегнах на сламеника и започнах да чета речника, много бавно, оформяйки в съзнанието си всяка дума с всичките й значения, за да я запомня, а също и за да запазя няколкото си книги за несигурното бъдеще. Четях подред, от началото, като че ли от дефинициите и техния строг ред се раждаше някакъв неустоим, макар и неравен, мъчителен разказ. Светлината от огъня падаше приятно златна върху страницата. Нощта беше хладна, а топлината, която се отделяше от камъните на огнището се усещаше добре на фона на влагата и студа на заобиколената от планини и гори къща. Шумът от горящите дърва и от водата в потока, падаща върху скалните камъни, зовът на нощните птици и първите пролетни птички, донякъде успокояваха самотата ми. И наистина каква по-добра компания в тъмната нощ от един умен, мъртъв англичанин от миналото. Трябваше само да внимавам, тъй като огънят гореше ниско, а аз държах книгата все по-близо и по-близо до пламъците, да не се отплесна, да изпусна книгата в жарта и да допусна целия този дар от думи да изчезне през комина под формата на колона от бял дим. Когато първата сива зора пукна, бях стигнал до бандит, а после заспах и не се събудих до късно сутринта.

[1] Местност в Шотландия, където на 16 април 1746 г. шотландците губят сражение от англичаните и се прощават с независимостта си. Кървава битка между якобинците, поддръжници на принц Чарлз — Красавеца, и кралската армия на Джеймс II. — Бел.ред. ↑

[2] Преди този превод има и други на великата книга на Сервантес, но преводът на Тобиас Смолет (1755 г.) е бил много популярен през 18 и началото на 19 век — много четивен и щедро илюстриран, с добро чувство за хумор. Между първата му поява и 1839 г. има около трийсет издания. — Бел.ред. ↑

[3] Самуел Джонсън (1709–1784), често наричан само д-р Джонсън, е една от най-значимите английски литературни фигури — поет, есеист, библиограф, литературен критик и лексикограф. През 1755 г. излиза неговия Речник на английския език, отнел му десет години труд. — Бел.ред. ↑

4

Мъж и жена, чистокръвни индианци, млади и с вид на току-що свързани влязоха в магазина и застанаха на едно място. Не гледаха към мен, но не бих казал, че от срамежливост. Като че ли очакваха нещо от мен. Просто стояха, като пътници на спирка, чакащи дилижанс, който закъснява. Опитах се да ги заговоря, но те не разбираха английски, опитах отново, но те не знаеха и латински. Започнах да размахвам ръце и да жестикулирам, като се надявах, че ако се разберем, ще стигнем до търговия. Сочех различни стоки и правех живи изражения с лицето. Казвах цената на отделните артикули и хвалех качествата им. Но въпреки всичките ми усилия, хората не разбраха нищо. И от реакцията, която получих, ние най-вероятно се разминавахме във времето. Накрая си тръгнаха.

Почаках малко да се върнат, но не се върнаха. Отидох до потока и поцапах във водата, като търсех под камъните някой ядосан рак и усмихнати саламандри. Построих малко язовирче с камъните и усуквах листа, за да направя корабчета, пусках ги в заграденото и гледах как силата на движещата се вода ги хваща и понася към отвора на вира, после ги помита и унищожава. Помислих си, „този свят е бездънно гърло“.

Не знаех как се върши каквото и да е. Но изучавах тефтера на последния магазинер и реших, че точното записване на всяка подробност от всяка сделка би било добър старт. Най-вече имах нужда да записвам кой с какво търгува и по колко от една или друга стока, тъй като почти никой, прекрачил прага, не носеше пари в брой. Това беше търговски пункт и търговията се свеждаше главно до размяна на сурови продукти, родени от земята, като женшен и животински кожи, за промишлени стоки като басма, остриета на секири, тенджери и палешници. Някъде в края на веригата женшенът и кожите се превръщаха в долари, но аз виждах единствено суровото начало на търговията, при първото й избликване от земята.

Приблизително веднъж месечно двама души идваха с впряг волове от долните райони и носеха нова стока. Заедно я разтоварвахме в склада, а после натоварвахме каруцата с миризливите купища кожи и папурени кошници с корени женшен.

Снабдителите казваха, че женшенът обикалял целия свят с кораби, за да го продадат на един китаец, който го ядял и вярвал, че ще направи онази му работа по-голяма. Излизаше, че съм вторият човек в дългата верига от хора, която работеше, за да му става твърда онази работа на китаеца.

Записвах в един тефтер всички постъпващи и продадени стоки, които минаваха през магазина, а понякога дори описвах дрехите, които хората носеха, когато идваха да търгуват или какво е било времето този ден или в какво настроение са били. Или как помръкваше надеждата им, когато видеха колко малко в сравнение с очакванията им се оказваха женшенът в кошничките им или еленовите кожи, превърнати в плат или остриета на брадви.

Много малко бели хора живееха в тези отдалечени планини и те бяха предимно пропаднали, самоизолирали се в горите мъже и се деляха главно на две категории, пияници и проповедници. Втората категория включваше истински свещеници или мисионери, а също и всякакви дошли от горските пущинаци социални реформатори и политически теоретици, мъже, които влизаха през вратата с очи, вибриращи от енергията на често пъти шантавите им идеи, и които, едва казали името си и здрависали се с вас, започваха направо да реформират схващанията ви за Светата Троица, апокрифите, партията на вигите, или книжните пари.

С една дума, аз предпочитах пияниците. Доста много от индианците бяха стигнали до същия извод и самите те бяха станали пияници, като Беър например. Когато не беше на лов, той идваше почти всеки ден за дозата си пиене. Почти на шейсет, той все още стоеше изправен, висок над метър и осемдесет. Плащаше главно с еленови кожи и женшен или пиеше на кредит като всички останали. Но се отличаваше от другите по това, че говореше. Винаги биваше по средата на някаква история, когато влизаше в магазина. В началото не разбирах и дума, но той говореше неспирно, а аз само слушах.

Беър почти винаги донасяше нещо за готвене. Клякаше пред огнището и готвеше, сякаш беше на лагер по високите хребети. Приготвяше всякакъв вид неща, но предимно супи. Имаше една, при която разбъркваше купа птичи яйца и ги изсипваше в тенджера с кипящ бульон, която висеше на кука над огъня. Яйцата се проточваха на бледожълти ивици като накъсана хартия. Правеше още гъста супа от печени кожички от червено месо, сварени с царевично брашно. Тази ми беше любима. Най-малко любима ми беше жълтата пчелна супа, която Беър считаше за много специална. Трудното при нея беше изравянето на гнездото, но той знаеше някакъв трик, така че рядко се случваше да го ужилят на повече от едно-две места. Слагаше гнездото близо до огъня, за да се размекнат восъчните корички и когато личинките започнеха да се гърчат и да излизат, той ги ловеше една по една и ги пускаше в тенджера с дълга дръжка, за да покафенеят в горещата меча мас, а после ги вареше, но супата не ставаше хубава. По отношение на красота и простота супата му от петльови гребени държеше първо място. На повърхността на бледожълтия пилешки бульон плуваха розови петльови гребени, като да бяха листенца от цвят на роза. Той изяждаше една-две купи от това, което е сготвил, а след това поемаше надолу по пътя, като ми оставяше храна, достатъчна за два-три дни.

Спомням си, че се опитах да му се отплатя, като му дадох един от двата портокала, които доставчиците бяха донесли за почерпки. Дотогава Беър не беше опитвал портокал и ме наблюдаваше как ям моя, преди да започне да яде своя. Яде го един час. Бели го бавно, като изучаваше различните страни на обелките, миришеше ги, после миришеше пръстите си. Чак след това започна да яде резенчетата бавно, подушвайки всяко от тях, преди да го сложи в устата си. Наслаждаваше се на всеки миг от консумирането на този портокал. Като свърши, събра всички парчета от кората и ги изсуши като еленова пастърма. След месец коричките бяха загубили почти напълно цвета си, но все още пазеха дъха от портокаловия аромат. Беър държеше коричките в една кратуна, запушена с дървена тапа, за да запази миризмата, която трябваше да му стигне, докато друг портокал успееше да си проправи път през планината.

Беър беше вожд по тия места. Всичко в него — дрехите, страстта му за ловуване, разбирането му за разкриващия се свят и непоклатимото му чувство за ред, справедливост и красота, даже носът му като острие на томахавка — бяха реликви от миналия век. Надолу край потока, недалече от търговския пункт, имаше стопанство в стария стил, с колиба и зимна къща, царевични полета и хамбар, женска къща за месечните неразположения, овощна градина, заграждения за добитъка и навеси. И понеже Беър беше начело, беше построил и една градска къща, обществена сграда, която служеше за събрания, танцови забави и церемонии от духовно естество. И още за прекарване на свободното време, за размотаване, клюкарстване, разказване на истории. Самото село, наречено Уейя, беше почти на миля от тук надолу по потока, след вливането на ручея в реката.

От това, което накрая можах да сглобя, историята на хората на Беър беше нещо такова: в миналия век това били хора, които, ако не внимаваш, когато минаваш през територията им, биха си направили мокасини от кожата на гърба ти, палки за барабан от бедрените ти кости, а зъбите ти биха поставили в изсушена черупка на костенурка, за да подрънкват, когато свирят танцова музика. Воини, всичките, независимо от пола им. Ако мъжете не те убиели с брадва или нож, завеждали те в дома си като трофей. И тогава жените били тези, които щели да ти одерат кожата и да те подпалят. И това не било някаква фина сексуална метафора. Жените щели да те одерат и да те опекат жив.

Така било тогава. Хората се борели, но след двеста години, губейки от белия човек, борбата почти излязла от заниманията им. Превърнали се във фермери.

Много изкусително е да възприемаш миналото на хората на Беър от гледна точка на сегашния модерен свят и да ги виждаш като непроменяеми и чисти, автентичен народ, съществуващ по начин, по който никой вече не може да съществува. Ние се нуждаем от благородни диваци за своите собствени цели. Нашите щастливи представи за тях и чистия свят, който са населявали, ни се отразяват добре, когато ни връхлети някоя хаотична промяна. Но дори и в тези ранни дни, когато опознавах Беър и народа му, виждах, че промяната и жестоката загуба, бяха единствените неща, които са преживявали през последните две столетия.

Много от тях бяха погълнати от опитите си да заживеят като белите хора, което беше много объркващо за тях. С всяко американско нашествие и всяко следващо оттегляне на Нацията, старият начин на живот се отдръпваше една крачка по-навътре в планината, по-дълбоко в пещерите и покритите като в тунел от дървета потоци. Никой не беше останал от стария народ. Диви индианци нямаше изобщо, а от суровата пустош не беше останало почти нищо. Те бяха един разпилян народ и живееха в един унищожен свят като всички останали.

С всяка година дивечът ставаше все по-труден за ловуване по простата причина, че животните бяха избити дотолкова, че някои от техните представители — бизонът и еленът — бяха изобщо изчезнали. А другите едри животни — сърната, мечката, вълкът, планинският лъв — бяха станали рядкост. Хората не можеха да направят връзка между големите купчини твърди кожи, които се извозваха с каруци към Чарлстън и Филаделфия, и внезапната безжизненост на горите. Това по-скоро напомняше края на една ера, като че ли ставаше някакво митично заместване. Свирепите стари същества умираха. Всичките тези красиви стада изчезваха в историята. А на тяхно място се въдеха само тлъсти прасета и говеда и глупави, мазни, с цепнатини вместо очи, овце с толкова слаби сърца, че понякога умираха само от страх при стригането. Опитай се да стрижеш дори сърна и тя най-вероятно ще те направи на кълцано месо с деликатните си черни копитца. А как мечката и рисът биха реагирали на стригането дори не подлежи на дискусия. Ти ще умреш още при срещата с тях.

След като повечето диви животни бяха изчезнали и войната беше станала невъзможна, победените и огорчени мъже се захванали със земеделие, което открай време било запазена женска територия. Жените, щом загубили основната си работа, останали почти толкова без власт, колкото и белите жени. Преди това жените управлявали клановете, сега обаче родовете замирали и се разпадали. Самият закон на клана станал нелегален. Старата сватбена церемония означавала, че мъжът ще доставя месото, а жената — зеленчуците, и смисълът на съюза между двамата надхвърлял по значимост съюза между отделните индивиди. Сега вече нищо нямало значение.

Беър и народът му били дълбоко смутени от странния нов свят, който се заформял около тях. Това била друга страна, където, за да притежаваш земята, трябва да имаш документ, трябвал документ дори само за мястото ти на този свят. С други думи, трябва да последваш бизоните и елените. Всички заедно вървели по пътя към Страната на нощта.

Новият свят ги принуждавал да се разпилеят като белите хора и да заживеят в самотни, изолирани домакинства, вместо в дружески градски общности с топли, опушени общи градски къщи с постоянните клюки и интриги, с приятелствата и любовните истории. Всичко се променяло, даже дрехите. Много от хората, както мъже, така и жени, се бяха отказали от еленовите кожи и бяха започнали да носят същите леки платове като бедните бели, само дето обичали да си добавят червена или синя лента на главата. Някои от тях били дори забравили старите си имена и ползвали имена на бели като Сам Джонсън или Джон Самсън. Някои от тях смесвали старите и новите си имена, Уолтър Лук-в-Тенджерата, например. Други, стари хора като Беър, просто продължаваха да се подвизават под старите си имена.

Но нека бъда честен, някои от старите им имена не можеха да се преведат добре на нашия език. Вземи Лук-в-Тенджерата. Това беше едно прекрасно звучно име на техния език и в никакъв случай не беше смешно, на нашия език обаче звучи ужасно. Предполагам, че ние, бидейки победители, имаме контрол над думите, както и върху имената на хората и имената на местата. За щастие обаче няколко реки, потока и залива, като че ли устояха на нашето собственичество. Те упорито продължават да носят старите си имена и в настоящето. Кеталучи, Таскуит, Ковета, Картугеча. За съжаление почти никоя от планините не е запазила старото си име, което е разбираемо, тъй като те предоставят такава великолепна възможност за възпоминание на нашите мъртви политици.

Около десет години преди моето пристигане, в резултат на един неблагоприятен договор, граничната линия между Нацията и Америка минала над Беър и хората му като тъмна сянка и била на половин ден езда на запад. Като част от договора, Беър и хората му можели да избират или да се придвижат на запад заедно с Нацията, или да получат малко стопанство, узаконено с документ, от само няколкостотин акра надолу по реката около десет мили като компенсация за цял един свят от земя, която преди това била тяхна. Не било нужно голямо мислене. Те останали, където били, от дълбока привързаност към тези неустойчиви, отвесни и в повечето случаи празни места в планинската страна. Придвижвали се надолу по реката към новото си стопанство в продължение на няколко години, а после малко назад нагоре по планината, когато Беър направил сделка за още едно парче, по-голямо по размер, но с още по-малко обработваема земя. Придвижването не било много трудно. Никой не притежавал много, от каквото и да е. Дървени къщи, не по-големи от обор, толкова прости, че можели да се построят за ден-два. Мебели, може би маса, столове и легло от въжета. Някои инструменти и земеделски сечива толкова обикновени, че имената им рядко съдържали повече от пет или шест букви. Плуг, брадва, мотика, тесла, сатър, чук. Няколко пилета и крава. И няколко прасета, които се изхранвали на свобода по хълмовете с маркировки, изрязани в ушите им.

По време на тази тупурдия Беър започнал да оценява идеята за частна собственост на земята, една общо взето смешна нова идея. Голям брой индианци се затруднявали да я възприемат. Беър обаче прозрял важността от правото на собственост върху земята, разбрал, че това може да е от полза, независимо от рисковете и измамата в крайна сметка, защото преходността на нашия мигновен живот показва, че ние минаваме през земята толкова за кратко, колкото водата, която преминава през телата ни, без истински претенции за притежание. Беър започнал да купува земя, да прави замени за земя, да сключва сделки, докато накрая станал законен собственик на малък терен от около две хиляди акра стопанство, разположено толкова навътре в планината, че било просто без стойност. Малка част от него била крайречна земя с богата почва, подходяща за отглеждане на царевица, градини и овощни дървета, но по-голямата част била в залив с бързеи и стръмни, обрасли с гори склонове. Беър преместил хората си там — по това време няколкостотин души — и построил обща къща от плет и мазилка в стария стил, за да им покаже посоката, в която иска да се движат. Всички се разположили по брега на реката, построили си колиби и започнали да водят стария си начин на живот, да танцуват старите си танци и да вярват в това, в което винаги са вярвали, в силата на движещата се вода и високите планини. Беър поел като своя задача да се погрижи светът, който населяват, да си остане познатият им свят.

Уейвърли и аз яздехме покрай дома на Беър и надолу по реката към Уейя. Вятърът духаше срещу мен, така че аз първо го помирисах. Миризма на пушек, сготвено зеле с боб, обработка на кожи, миризма на хора и животни. Всичките събрани в едно, но съвсем не неприятно, а гостоприемно и успокояващо. Те ми напомняха за моята собствена принадлежност към човешкия род, но по някакъв тъжен и далечен начин.

Влизайки, чух пукота на брадва, разсичаща дърво, тракане на тенджери, кудкудякане на пилета, бебешки плач и лай на кучета. Акцентът на гласовете звучеше някак различно от всички пилета, бебета и кучета, които бях чувал до тогава. Сив дим се извиваше през дърветата и се разстилаше ниско над реката, а последната светлина падаше в откъслечни и оскъдни проблясъци. Хората се движеха насам-натам в края на деня между колибите, скупчени една до друга в тесния зелен залив. Две момиченца влачеха голям изсъхнал орехов клон за огъня, а върховете на разклоненията му оставяха неравни следи в пръстта зад тях като дълги ръкописни редове.

Започна леко да вали, нерешително и с прекъсвания, после спря. Кучето на Беър с козина като телена четка и с цвят на пепел от огнището, със скокове пресече пътя, без да даде знак, че ме познава, после се отправи към гората, втурна се и свърна покрай оградата на една царевична нива, сякаш гонеше нещо или имаше някакви спешни задължения в далечината и закъсняваше да ги изпълни. Две момчета стреляха с дълги бамбукови тръби по един знак, а стреличките се забиваха с трептене в дървената плоча, закачена на склада за фураж. Три слабички кафяви момчета стояха, потопени до бедра във водата и махаха с ръце за равновесие, тъй като краката им се плъзгаха по закръглените, покрити с мъх камъни на дъното на реката. Те се забавляваха, като стреляха с лък и стрела по рибите, но повече се боричкаха и имаха късмет, че не се прострелваха по голите стъпала на краката с острите стрели. Виждах ги как треперят в студената вода. Бяха почти на моята възраст, може би година-две по-малки. Някои от хората ме гледаха, други не. Никой не говореше.

При всеки нов шум и нова гледка Уейвърли тръгваше встрани с опънати назад уши. Говорех му строго с тих глас, за да успокоя и двама ни. Прекосихме селото и изминахме доста разстояние, преди да излезем от другата му страна, където пътят се превърна в тясна, почти отвесна камениста пътека, която минаваше покрай поток от бяла вода и водеше към високата планина. Почти се беше стъмнило, когато се обърнахме и тръгнахме обратно.

Дотогава слънцето беше изчезнало и Уейя беше с цвят на пушек. Стройните тополови стъбла се спускаха прави и бледи като конец, който се спуска от тъмното небе. Кехлибарената светлина от огъня осветяваше откритите пукнатини в стените на покритите с кори от дървета колиби, събрани от едната страна на черната река. Вечерта застудяваше. Почти всички се бяха прибрали вътре. Един мъж трупаше наръч дърва за горене в лявата си ръка, като ги вземаше от купчината зад къщата. Бледите ъгловати повърхности на нацепените дърва блестяха ярко в последната светлина на вечерта. Стреснах една жена, която пикаеше отстрани на пътя. Беше клекнала, а полите й дискретно като ветрило падаха около нея, усмихна ми се с открито широко лице, докато минавах. Един постоянен шум от човешки звуци идваше откъм постройките, звук от пчелен кошер, приглушен толкова ниско, че дори не можеше да заглуши шума от движението на реката или шумоленето от облекчаването на жената. Едно куче залая, а някъде в далечината на залива друго излая в отговор. После и двете утихнаха, като че ли освен да се поздравят нямаха какво друго да си кажат. Повърхността на реката представляваше преплетени извивки от черно стъкло, застинали в движение. Извън селото един закъснял мъж ловеше риба с бамбуково копие. Стоеше с ръка, вдигната над главата. Борова факла, забита в меката пръст на брега на реката, хвърляше около него кръг от жълта колеблива светлина. Рязко движение и една речна пъстърва, прободена дълбоко до червата, проблесна като сребро в светлината от факлата.

Дълга черна змия живееше в един стар дъб долу, близо до мястото в реката, откъдето взех вода. Чичо ми казваше да не се притеснявам много от змии, отровни или не, защото те се страхуват от нас повече, отколкото ние от тях. Това мнение не се оформи в мен на базата на опита ми със змии, защото много от тях биха се били, вместо да отстъпят и на сантиметър. Тази, в мига, в който се приближих, се изправи на четири-пет метра от дома си в дървото, където стъблото се разделяше на два дебели клона. Засъска, сплеска жълтия си врат като качулка и се приготви за бой. Започнах да я замервам с камъни и се надявах, че няма да се реши да ме нападне. И като още един знак за презрението, което животинският свят хранеше към мене, през цялото това първо лято, един ракун беше избрал второто стъпало към верандата ми за свое нощно местенце, където оставяше голямото си, черно и мазно изпражнение, напръскано с различни семки и парченца от горски плодове.

За да съм справедлив обаче, трябва да добавя, че не всички животни ме мразеха. Ако изведях Уейвърли от обора, докато вършех разни неща, той ме следваше, където и да отидех, а носът му докосваше леко тила ми. Приготвях му конски хлебчета на огнището, а те бяха същите като човешките по рецептата на леля ми, само дето аз им прибавях много повече сол и не си миех ръцете, преди да почна да меся тестото.

Езика усвоих някак изведнъж и добре че стана така, защото там, на това празно място на картата, посредници почти нямаше, имаше само няколко души, които можеха да обръщат единия език в другия. Аз слушах Беър много упорито, както и всички търговци, които минаваха през магазина, и след няколко месеца усещах думите, а тяхното значение започна да стига до мен и да се настанява в съзнанието ми неусетно и с голяма лекота. Думите просто оставаха там в ума ми. Не знам как и кога бях преминал от цис-кун, общоприетото наименование за птица, в ка-гу, специфичната дума за врана. От ани-цила-ски до ауи-акта, цветето на чернооката Сюзън. А после и пъпкуването на глаголните времена — много повече на брой и по-трудни от тези в английския — започна да придобива смисъл, така че не след дълго аз можех да говоря, да съобразявам и подреждам в потока от време, без всичко да трябва да се случва точно в настоящия момент.

Тогава шегите на Беър започнаха да попадат в обхвата на моето разбиране. Преди единственият начин да схвана, че казва шега, беше по тона на гласа му и по известното забавяне в говора, а единственият начин да разбера, че шегата е свършила, беше когато го видех, че започва да се смее. Но дори и след като започнах да разбирам повечето от това, което разказва, не намирах шегите му за смешни. Главните герои бяха предимно животни, а хуморът идваше от поведението им, което беше точно каквото се очаква от тях. Сърната бдителна и страхлива, мечката тромава и раздразнителна. Опитах се да му разкажа любимата си шега, тази за ловното куче на име Олд Блу, чийто основен талант е способността му да убива ракуни, като се нахвърля върху тях, след като са били свалени от дървото им. Всички възрастни мъже, които разменят ножове и джобни часовници, насядали по пейките пред съдилищата в областта, я знаят, знаят я и дванайсетгодишни момчета. Като някаква черта в характера, цвета на очите или формата на пръстите, шегата преминаваше от поколение на поколение. Тази шега изисква много сериозна предварителна подготовка, особено важно е магическото й разделяне на три части, три ловувания. Пояснението, че собственикът на кучето непрекъснато се хвали на приятелите си с мъжеството на Олд Блу, не трябва да се пропуска. За първите две ловувания се разказва като се отделя внимание на подробности за дърветата, времето, пейзажа, облеклото и, разбира се, на това, че мъжът се качвал на дървото, изтръсквал ракуна от него, а в този момент Олд Блу проявявал таланта си до пълна степен. Резултатът и в двата случая — мъртви ракуни. При третото ловуване, след като са били разказани още мъчителни подробности, собственикът на кучето отново се качва на дървото, за да събори ракун. Разклаща клона, но ракунът, един изключително голям ракун, се държи и също разклаща клона. Мъжът се изплъзва от дървото. Неговият лаконичен вик към приятеля му на земята, докато пада, не престава да ме изумява. „Дръж, Олд Блу“.

Когато свърших разказа, Беър не се засмя и изглеждаше повече объркан, отколкото развеселен. Попита каква порода е било кучето. Някаква стара порода? Хрътка ли? Каква? После задаваше въпроси за името. За неговите хора синият цвят означаваше самота, поражение, отчаяние, провал, загуба. Защо човек ще кръсти ловното си куче Блу? Лоша преценка и няма никакъв смисъл.

С други думи, нашите два езика не са особено податливи за превод от единия в другия. И ако се опиташ да превеждаш много буквално ще се получи голяма глупост. О, Велики Бели Татко. Преди много луни. Раздвоеният език. Огнената вода. Имена като тези, дадени на деца, за да придадат недвусмислено голяма известност и важност. Ако тръгнем в другата посока, ние звучим също толкова глупаво. Всички преводи пропускат нещо. Някои пропускат почти всичко. Иронията. Обиколния път при изразяването на нещо. Сложните метафори. Директния хумор. Потиснатия гняв. Човешкото докосване.

След като се научих да говоря и разбирам, Беър искаше да ми каже страшно много неща. Цял поток от истории се изливаше от него, личната му история и убеждения. Той се отнасяше с известно презрение към селскостопанската работа и беше един от старомодните индианци, които смятаха лова и събирането на плячката за по-висше призвание, по-добър и по-свободен начин на живот от това да живееш като затворник на малко парче обработваема земя. Беър се считаше за специалист в изучаването живота на хищниците, като самият той се нареждаше между тях. Нищо в живота не му прилягаше така добре, както парче месо, набучено на пръчка и запечено на огън от орехови дърва.

Но сред животните настъпили преселения и големи катаклизми. Тъй като старите изчезнали, обезпокоително нови се появили на тяхно място. За птиците дори не си струвало да се говори. Беър все още ги смяташе за нови птици, на които, ако им се създадат условия, може да претърпят по-нататъшна еволюция. Като ядеше някоя от тях, той винаги изразяваше леко одобрение с тон на изненада. Говедата поне имаха някаква връзка с миналото. Те се свързваха с общата тенденция на повяхване в света и биваха възприемани като тъжна версия на бизона, върху чието съществувание лежеше зло проклятие, довело до процес на някакво ужасно смаляване. Хората ядяха месото на говедата, обикновено без много ентусиазъм. Що се отнасяше до млякото, Беър го смяташе за гнусна работа. Така и не се научи да го пие. А и ловуването на говеда не предизвикваше ни най-малко вълнение. Те се появявали в предния ти двор и се оставяли да ги застреляш от верандата. Що за ловуване било това?

Прасетата, от друга страна, въобще нямали местен предшественик, но Беър говореше с много чувство за прасетата. Твърдеше, че белите хора били роднини със свинете, както неговите хора били сродени с вълците и неоспоримото доказателство за неговото мнение бил фактът, че и прасетата, и белите хора се пръкнали на света по едно и също време при това еднакво неочаквано. Казваше, че първите бели хора, прекосили планината, били испанците, те носели качулати метални шлемове на главите си и яздели първите коне, които някой някога бил виждал. Въпреки бързата им езда обаче белите хора пътували изключително бавно и с огромно усилие, защото изразходвали повече време в опити да накарат робите и огромните стада прасета да се движат в една и съща посока, вместо действително да се движат напред. Някои от испанските заблудени прасета изчезнали, но хората ги убили и ги изяли до едно. После, няколко поколения по-късно, шотландците и ирландците докарали много по-голям брой свине.

Най-брилянтната идея на старите келти по отношение развъждането на животни била да оставят свинете на свобода през пролетта и лятото, а после, през есента да ходят на лов за тях, както правели с дивите животни. От една страна, това спестявало труд, а от друга, създавало развлечение.

Свободното развъждане на животните започнало доста лесно. Отпращаш няколко млади прасета в планината да ядат жълъди през лятото и се надяваш, че ще успееш да ги намериш през есента, когато ти си гладен, а те угоени. Проблемът бил, че можело да ги маркираш с какъвто си искаш знак — гладко подрязани уши, полуотрязани, вилица, долна захапка, клеймосване отдолу с червена боя — въпреки това като дойдело времето за убиване през есента няколко бунтовника все успявали да избягат. Свинете, които били достатъчно умни, за да оцелеят през зимата, започнали да се размножават без намесата на човека и отново се превърнали в свирепи космати чудовища. След няколко поколения оцелелите и техните потомства се трансформирали в един стар вид свине, телата им отново придобили дива форма. Главите им станали издължени, а на гърба им израсла червена остра четина, поникнали им дълги, жълти бивни. Темпераментът им станал опасно войнствен и кръвожаден. И няколко години след това през влажния ноември, вместо да влезеш в кочината на едно угоено и окаляно прасе, гладко и лениво като заоблен речен камък, и да забиеш брадвата между несъпротивляващите му се уши, ти трябва да преследваш цяло стадо освирепели животни, които имат желанието и са в състояние да те изкормят, докато ти бягат по високите била. Ти ги гониш на свой собствен риск, както е при лова на мечки или рисове.

Оставени сами сред дивата природа, прасетата поумнели. Беър каза, че някои от тях дори се научили да ловят риба. Кълнеше се, че ги е виждал да ровят със зурли по дъното на потока, за да извадят раци. През пролетта, когато малките рибки се раздвижвали, каза, че видял как глигани нагазват до гърди в реката, измъкват от там риба дълга над половин метър, влачат я до брега и я изяждат цялата, от главата до опашката, докато тя все още се премятала.

Крайният резултат бил, че глиганите станали чудесен лов. Мъжете ги преследвали с кучета и цялата работа била много кървава. Рани и жертви имало и от трите страни. През есента Беър не можел да се насити на това.

Отгледал много поколения кучета за лов на глигани и си спомняше за най-доброто от тях с много любов след всичките тези години. Този вид любов, при която във външния край на очите се образува сълза, но не пада. Кучето било единственото, на което Беър си беше направил труда да даде име — и то не съвсем, защото единственото, което могъл да измисли, било „Сър“. Чужда дума, която Беър научил по време на войната на потока, когато се сражавал за Джаксън, и въпреки че белите сякаш влагали голямо значение в нея, Беър така и не се научил напълно да я използва.

Сър, кучето, било силно, с мръсножълт цвят, с умни, търсещи очи. Колкото до характера, Сър бил изпълнителен, умен и уравновесен и добре влияел на останалите кучета. Притежавал още безпогрешно чувство за посоката към къщи, докато всички други тръгвали по следата на някоя интересна миризма и повече никой не ги виждал, нямали достатъчно мозък да проследят дори собствената си миризма обратно до дома.

По време на един дълъг лов в отчаяна битка горе на Голямата Чога, Сър бил изкормен от глиган с глава, която имала формата, големината и цвета на наковалня. Един силен удар с бивните, дълги като остриета на ножове, повалил Сър с корем, разпорен по дължина от ребрата почти до тестисите. Вместо милозливо да застреля кучето, Беър събрал в шепите си мокрите розово-сини черва, наместил ги обратно вътре и зашил кървящия корем с материалите за кърпене на мокасини, които се състояли от начукани, нарязани на тясно ивици от кожа на мармот и дебела, стоманена, покрита като с пришки от ръжда игла. След като направил всичко по силите си, Беър оставил Сър в подножието на едно тополово дърво, за да си умре, и, следвайки безименните кучета, продължил да гони смъртоносните глигани.

Три дни по-късно, Беър минал през същия този хребет като влачел след себе си една импровизирана шейна, направена от две дървета, натоварена с кървящи свински парчетии и ето ти го там Сър, все още жив.

В очите му имало съкрушителен поглед, а черните му устни издавали дълбоки вълни на ръмжене, като завеси издути от вятър. Беър го гушнал в ръце, сложил го да легне сред месото и го теглил до вкъщи. Сър не само че оздравял достатъчно, за да ходи отново на лов, но станал по-настървен от всякога в преследването на диви прасета, сякаш всяко едно от тези животни, което падало мъртво от пушката на Беър, било личното възмездие на Сър, за това, че ходенето по голяма нужда за него вече никога не ставало без усилие.

В тъмните нощи, когато лежах на сламеника си и слушах шумовете, идващи отвън през прозореца, се опитвах да определя имената на съществата, които Беър ме беше научил да разпознавам по различните им повиквания и сигнали. Писукането и скрибуцането на насекоми и земноводни, самотният скитащ се през нощта скункс или опосум, който изпочупваше храстите, минавайки през тях с толкова много шум, сякаш се промъкваше цяло семейство от мечки или пантери. Нощни птици в дърветата. Белки и норки и други нощни скитници, които стъпваха в шумата като в крепон. Една дума особено ме безпокоеше. Юнуи-гиски. Беър каза, че означавала дух на канибал, който ядял хора. Хората на Беър живееха тук от някакви мъгливи стари времена и познаваха това място в дълбочина и с всичката възможна интимност. Защо им е трябвало да измислят тази дума, ако в непосредствена близост не е имало такова нещо като канибали? Един пример в подкрепа: те имат дума за ухапване от свиня. Не две, а една дума. Сатава. Аз смятам, че ако свине те хапят толкова често, че трябва да спреш и да измислиш специална дума за това, може би липсата на думи не е най-неотложният ти проблем. Другото нещо, което ми правеше силно впечатление, беше, че това е език с много малко интерес към абстрактните понятия, но с особена специфичност по отношение на нещата от физическия свят. Щом като имаха дума като Юнуи-гиски, как така нямаше физически съответстваща дума за скитане в нощните гори в търсене на човешко месо?

В такива моменти винаги ми действаше успокоително да си спомня за момичето със сребърните гривни, да мисля за аромата й, за това как пристъпи под голямото ми вълнено палто и как трепереше, притисната в мене. Две изоставени деца, намерили утеха едно в друго. Много пъти отивах и заравях лице в подплатата на палтото и всеки път миризмата на лавандула ставаше все по-слаба. Като че ли момичето, което беше стояло в обятията му, избледняваше от света.

Като стигнах до края на рафта с непродаваеми книги, започнах да прокрадвам по няколко допълнителни заглавия в поръчките си. Тринайсет и половина кила сода бикарбонат, шест метални чайника, една дузина топа смесени — червен, син и сив груб вълнен плат, куршуми и барут, пет мотики, два железни палешника, съответния брой юлари и хамути, по едно каче сладка и кисела туршия и едно тъничко копие на Страданията на младия Вертер[1] в превод на Малтус.

Бях много внимателен. Френски речник и граматика в една поръчка, Манон Леско в следващата. Ако античният господин забележеше тези чудатости, би си казал, че не си струва да се кара за по някоя книга от време на време.

Онази първа зима беше ужасна. Първият сняг падна, преди да окапят листата на дърветата. През по-голямата част от месеца преди Коледа имаше суров студ. Спомням си предимно как през най-студените нощи, много след нормалното за всеки време за лягане, сгорещявах вода на огъня в огнището, заливах с нея овес и трици, поръсвах кашата с тъмна меласа и занасях кофата вън на Уейвърли в заградения му подслон. Това беше каша, която и аз самият не бих отказал. Излизах навън, дори когато от много ниската температура напуканата земя в двора пред магазина изтласкваше навън накъдрени парченца лед, или когато дълбок сняг покриваше гората. Нощи, в които всичко се пукаше от студ и звездите бяха като твърди точки в черното небе, а снегът скърцаше като мишка под тежестта на краката ми. В такива нощи трябваше да чистя кофата с вода на Уейвърли, като махах сребърната ледена лупа отгоре. Държах леда срещу луната, за да видя начупената светлина, а след това го запращах да се разбие в дънера на едно отдалечено дърво. Уейвърли завираше до ноздри муцуната си в кофата с издаващия пара овес и ядеше със силно засмукване, докато не биваше принуден да се изправи, за да си поеме въздух. Вдигаше глава с овес, полепнал по клепачите, поемаше си дълбоко дъх, изпълваше чак корема си, а после се навеждаше за още. През това време ленивите му кафяви очи гледаха в мен, благодарни и щастливи. Слагах ръка под чула на Уейвърли, направен от степана вълна и навосъчен брезент и, независимо колко студена беше нощта, докосването до него беше като да държиш самун хляб, току-що изваден от пещта.

Нямаше много християни между тях през онези години, те не бяха и друидски почитатели на зимното слънцестоене, така че Коледа минаваше почти изцяло незабелязано, освен от няколкото покръстени семейства. А дори и там имаше разделение. Някои спазваха двайсет и пети декември, други изчакваха старата Коледа. Така че най-доброто, което можех да направя, беше да поделя различието и да раздавам подаръци на всеки, който влезе в магазина на първия ден от януари по новия календар. Всеки получаваше по малко билков чай, увит в хартия, или по няколко парченца ментови бонбони. На Беър дадох една малка бутилка хубаво шотландско уиски и той го изпи веднага до огъня. Изпи първата чаша по обичайния си начин: аз налях малко в една чаша, която той гаврътна на един дъх. После се загледа в мен стреснато. Пъхна носа си в празната чаша и вдиша продължително. След това издиша. Дълбоко, дълбоко и в двете посоки.

Знаеше, че ще последва и друга.

Поддържах тефтерите по новия стил на календара — с имената на дните от седмицата, датите на дните в месеца. Но в моето съзнание тези обозначения започваха да губят смисъл, просто четирите сезона и тринайсетте луни, които обикаляха нощното небе, бяха тези, които маркират реалното време. За хората на Беър луната беше в мъжки род, което в началото не можех да проумея, защото всеки знае, че е естествено слънцето да е мъж, а луната жена. Но Беър каза: „Луната е като мъжете. Промъква се и обикаля в тъмното“. А според нравите на стария клан това било нещо, което дори и на женените мъже често им се налагало да правят, ако искали да спят до жена, а не до някакви хъркащи и пърдящи бекяри, натъпкани в общата къща. Мъжете отговаряли за войните и за големите гори и животните, но жените управлявали клана, домакинството и нивите, а мъжете влизали в тази обител само когато жените пожелаели. Имало мъже, които никога не влизали в къщите на жените си, освен късно нощем, за да се облекчат, вмъквали се под завивките, но до пукването на деня изчезвали.

Снегът продължаваше да вали без мяра. После един следобед малко след Нова година, Беър дойде, яздейки нагоре до залива на малкия си товарен кон като дългите му крака се влачеха в снега. Въпреки възраженията ми, той ме накара да отида при него, защото каза, че се задавало още по-лошо време. Подкарах Уейвърли по неговата диря обратно долу към долината до стопанството му, и прекарах по-голямата част от следващите два месеца в зимната къща на Беър, намираща се зад колибата му. Не знам как щях да издържа на това време, ако бях сам. Една след друга откъм север връхлитаха снежни бури и се разпростираха от високите планини надолу към заливите. Виещ вятър, ледени вихрушки събаряха яки клони от дърветата, а седмици наред снегът оставаше дълбок до колене. Зимната къща на Беър беше малка спретната постройка, направена от дебели греди, покрити с тежък слой кал за изолация, а след това покрита с плоски застъпващи се дъски, за да предпазят калта от отмиване. Стоеше на квадрата земя, разположена според основните посоки на компаса. Размерът й беше колкото да побере няколко едри кучета, а човек не можеше да застане прав под ниския таван. Ако искаш да си смениш панталоните, трябва да се стовариш по гръб на пода. Пълзиш или приклякваш, за да влезеш през ниската врата в единия край. В другия край имаше огнище, и тъй като Беър беше по-придирчив от повечето хора, беше направил дупка за дима, с големината на дървото, излизащо през покрива над къщата. Голям камък с размер на надгробна плоча, представляваше гърба на огнището. Покрай двете дълги стени се простираха нарове за спане, направени от обелени пръти и речна тръстика и застлани с купища опушени завивки, кожи от сърни и една от бизон от предишни години.

Когато за първи път пропълзиш в една от тези къщи, миризмата направо ти замайва главата. Силна смесица от пушек, готвено месо, разни човешки миризми както приятни, така и неприятни. Но стигаш до момент, когато преставаш да ги забелязваш въобще. През февруари почти не си показахме носовете навън, освен за тоалетни нужди и за да утъпчем пътека в последния паднал сняг, за да нахраним конете под навеса, Уейвърли целия покрит с мъхестото си одеяло, с лед увиснал по гривата и опашката му като наниз от лъскави мъниста.

Дните и нощите не се различаваха. Огънят беше осветлението ни. Димът се стелеше като облак над главите ни, където се събираше, преди да излезе навън през малката дупка. Бяхме като домашните котки, проспивахме три четвърти от деня, а през останалото време готвехме, ядяхме и говорехме. Въпреки че не беше толкова безотговорен, колкото щуреца от баснята на Езоп, Беър не вярваше прекалено много в запасяването за зимата. Най-общо разчиташе на милостта на създателя да му помогне да преживее, но все пак имаше някаква основна храна. Печахме картофи на огъня, правехме яхнии от царевични трици и ги подправяхме с меча мазнина. Пържехме палачинки от тесто, направено с тиква или сладки картофи, намазвахме хрупкавите кръгчета с орехово масло или ги поливахме с мед, затоплен до огъня. Правехме си лека закуска с пуканки и пиехме чай от сушени билки. Някои нощи сънищата ни съвпадаха. Веднъж сънувах цирк, а докато закусвахме, Беър описа някакво невъзможно животно с нос като змия и огромни крила на пеперуда за уши.

Беър твърдеше, че имало стари мъже и жени, познавал ги като малък, които практикували форма на дълбок зимен сън и можели да прекарват така в бърлогите си почти толкова дълго, колкото мечката или мармота, в състояние на съзнанието, по-близко до смъртта, отколкото до всичко останало. Тези стари хора не ядяли, не пиели, нито сънували, нито даже излизали от дрямката си, за да се изпикаят в продължение на почти три месеца. Но сега точно това изкуство било загубено, както разцепването на кремък с остриета на ножове, които били толкова остри, че можели да обръснат косми от ръцете ти.

Дори и без това изгубено изкуство за дълъг сън, нашите спешни нужди в света бяха толкова редки и кратки, че беше трудно да сме в синхрон с променящата се форма на луната. Нашата ограничена сила за неосъзнатост ни оставяше дълги промеждутъци от време за забавления. Разменяхме си истории. Резервният пръст. Уктена[2]. Как опосумът си загуби опашката. Джак и кожата на юницата. Персифал. Дон Кихот, която стана особено любима на Беър. Когато дълбокият сняг започна да се топи, историите, които знаехме, се бяха изчерпали и прибягнахме към измисляне на нови. Старецът с тринайсетте млади жени. Момичето със сребърните гривни.

После, понякога, за да може въображението ни да ни настигне, седяхме с часове, без да говорим, само гледахме и слушахме огъня. И през дълги интервали Беър изведнъж току зададе някой въпрос или каже нещо:

„Ако знаеш, че утре следобед слънцето ще пламне и ще погълне целия свят, ще прекараш ли времето от сега до утре следобед в хвалебствия на Сътворението или ще седнеш в една тъмна стая и ще проклинаш Бог до последния си дъх?

Ако утре те повали някаква болест, от която със сигурност знаеш, че ще умреш, колко различни чувства ще изпиташ? Облекчението изобщо ще фигурира ли сред тях?“

При този последен въпрос, като си отворих устата да говоря, той вдигна ръка и каза: „Грешка е да отговаряш прекалено бързо.“ После каза: „Болестите са отмъщението на природата за нашата разрушителност.“

Спомням си също как каза: „Интересен факт на сътворението: сърната има точно толкова мозък, колкото й трябва, за да се погрижи за собствената кожа. Ни повече, ни по-малко.“

Сега това не е толкова дълбока тайна. Широко известно е, че мозъкът на една сърна е точно колкото й трябва, за да оцвети кожата си в бежово. Начинът, по който Беър каза това, се е запечатал в мозъка ми. Знаете, че той изучаваше въпроса и беше установил, че съответствието е нещо повече от съвпадение и удобство.

Имаше много време за размисъл в зимната къща, докато снегът натрупваше почти до долните первази, а светът беше притихнал като мъртвец, като се изключат малките, предизвикващи транс, звуци от огъня. Реших, че много от историите и коментарите на Беър имаха общ смисъл. В тях се казваше, че не трябва да се страхуваш от Сътворението. Но не защото то винаги е лошо, защото не е така. То със сигурност накрая ще погълне всички ни. Създадени сме, за да бъдем унищожени. Ние сме подпалки за огъня и нашият живот ще представлява една нула срещу потока на времето. Позицията на Беър, ако я разбирах, беше, че отказът да се страхуваш от тези общи условия на съществуванието, е един благороден акт на предизвикателство.

Но когато се опитах да изразя какво съм възприел от историите му в една обобщена теория за безстрашието, Беър не прояви интерес към абстрактното изразяване на истините за живота. Той отговори, като разказа още една история, Появата на ягодите. Мъж и жена се влюбват, което винаги е добро начало. После, разбира се, се скарват жестоко. Жената го напуска. Мъжът тръгва след нея. Така че това е един от добрите разкази за пътувания и пътища. Разни неща се случват, но мъжът не постига никакъв напредък срещу нейното бягство. След което, от съжаление към мъжкия копнеж и отчаяние, слънцето създава малки зелени пролетни растения, които имали подмамващи с формата на сърце листа и червени като сърца плодове и ги поставя на пътя на жената. Тя откъсва от плодовете, изяжда няколко и тяхната сладост и петната по пръстите и устните й й напомнят за любов и копнеж. Набира колкото може да носи, ягодите кървят в шепите й. Обръща се и тръгва обратно по пътя, загърбила яда си. Среща мъжа и му подава червените плодове. Той изяжда една ягода и заедно двамата поемат по пътя към дома си.

После, както става с историите, една води към друга, Беър разказа за първата си жена. Името й било Дивия Коноп и умряла само година след женитбата им, когато и двамата били едва по на седемнайсет години, и тя все още му липсваше с горчива болка, въпреки че било много отдавна в лошите времена, жестоките години след революцията, когато севиерските войници от изгубения щат на Франклин[3] пресекли планината и опожарили села и царевични ниви, разпръснали хората от долината на широката река и ги прогонили да се крият в тъмните пещери. Един от севиерските войници застрелял Дивия Коноп, докато бягала. Беър така и не беше се примирил с това и винаги носеше в сърцето си частица от войната, която все още гореше в него след всичките тези десетилетия.

— Скръбта не те оставя на мира — каза той.

Първата година след смъртта й агонизирал, преследван от духа й, който, както духовете на любими хора често правят, се появявал под формата на съсипващо отчаяние, което нямало нищо общо с поетичната меланхолия, по-скоро приличало на безмилостна равносметка от жестока битка, от която смятал, че няма да се измъкне жив.

Наскоро починалите са известни с абсолютната си безмилостност. Дивия Коноп силно желаела той да я последва и правела всичко възможно да го накара да побърза. Известно време чувствал, че е готов да го стори, да се предаде и да последва Дивия Коноп в Страната на нощта.

Но продължил напред и вършел всичко, което се очаквало от него, за да се пребори с нейното притегляне. Похарчил много пари за лекари и лечители на духа, включително и за най-добрата от бранша, една старица на име Баба Катерица, която живеела на половин ден с кон на запад. Първоначално обаче Беър си помагал, като отивал до водата, потапял се в реката всяка сутрин при изгрев-слънце през цялата година. Отивал, даже когато големи мокри снежинки падали около него и изчезвали в черната вода, без да отбележат дори и малка трапчинка в гладкото лице на реката. Ходел до водата в пролетните утрини, когато отделяла пара и носела падналите с цвят на праскова цветчета от магнолиите, била цялата покрита с жълт тичинков прашец и приличащи на червейчета шушулки от дъбовете, а пъстървите притихнали срещу течението, чакали някаква храна да мине покрай тях, докато напръсканите им гърбове се сливали с цвета и шарката на покритите с мъх камъни на речното дъно. Ходел и в утрините на късното лято, когато зазоряващото се небе било черно и гръмотевичният вятър ревял, а дъждът косо шибал всичко наоколо, кленовете обръщали листата си с бледата страна навън, а светкавицата проблясвала с бързата си бяла светлина толкова ярко, че сякаш можел да прогледне във вътрешността на хралупите, във вените и дългите фибри на всичко, което расте от земята нагоре към слънцето. Ходел при водата в есенните утрини, когато жълти и червени листа на купчинки се носели по повърхността на реката, като почти я покривали от бряг до бряг, а той можел да лежи по гръб в студената вода, докато ноктите на ръцете и краката му посинявали, гледал нагоре към почти оголелите клони, наблюдавал как последните листа се отронват и се завъртат бавно надолу в спокойния въздух. А понякога за разнообразие отивал до водата вечер, когато от деня не било останало нищо, освен една жълта резка над планината Сункота, а звездите започвали да се появяват в пътека от синьото като индиго небе, което се подавало иззад балдахина на гората и се движело над течащата река.

През цялата тази година отбелязвал движението на времето по нарастването и изчезването на луната, и тъгувал за смъртта на всяка от четирите поредни души на Дивия Коноп. И когато изминала една година и последната й душа, душата на костите, умряла, тя се отказала от усилените опити да накара Беър да я последва. Усетил как се отделя от него. Решил да спре да страда толкова силно и да продължи да живее поне за момента, но със съзнанието, че част от него липсва и никога няма да се възстанови.

От края на зимата, в началото на пролетта и лятото, при всяка нова луна започнах да се разхождам нощем, стараейки се да осъществя на практика теорията на Беър за безстрашие и предизвикателство. Тръгвах на сляпо в непроходимата гора. Излагах тялото си на всички възможни злини, които това място би пожелало да ми стори. Опитвах се да гледам на оцеляването през нощта не като на предотвратено, скърпено надве-натри самоубийство, а като доказателство, че мога да бъда спокоен спрямо злонамереността или безразличието на вселената и като отказ да се страхувам от света, в който живея. Начин да го притежавам с паметта на тялото си. През последните седмици на зимата можех да погледна нагоре и да видя звезди през мрежата на преплетените клони на дърветата. По-късно обаче, през лятото, навесът на гората беше толкова гъст, че можеше да мине за капак на тенджера, а пластовете дебели, мокри листа се застъпваха един друг над мене. В началото излизах нощем, като протягах ръце с дланите напред, както казват, че правели сомнамбулите, когато бродели нощем в безпаметните си странствания. Докосвах лист, клонка, кора на дърво и повърхността на камък. Веднъж докоснах и стреснах една дива кокошка, която изскочи от ниския храст и после изчезна, оставяйки ме без дъх, и със сърце, което топуркаше като хлопатар на крава, и със спомен за най-лекото докосване на крило до върха на пръстите на ръцете ми.

По някое време отпусках ръце и просто вървях. Прикляквах, когато мислех, че някой клон ще ме шибне по врата, стъпвах на корен и камък, когато исках да съм нависоко, изтъркулвах се, за да избегна удара по главата от някоя ела, отскачах настрани при всеки шум от земята, който би могъл да е от отровна или гърмяща змия. Вярвах, че всякакви заплашителни звуци, ръмжене и блъскане са от нещо друго, а не от вълк, мечка или пантера. Нека тези звуци да са вид духове на прокудени елени или бизони, върнали се оттам, където са отишли, когато всичките били избити. Извървявах по хиляда крачки, в колкото може по-права линия, след което се завъртах в обратната посока, отброявах отново хиляда крачки, за да проверя дали ще се върна при магазина. Рядко успявах. В много от случаите седях изгубен в гората, чаках зората да ми освети пътя до вкъщи, с чувството, че Беър би се гордял с мен за това, че се боря с вселената до край.

Чероките обикновено смятаха, че е под достойнството им да идват в магазина и да се пазарят за цената на стоките или за стойността, която им се предлага за кожи и женшен. Ти им казваш цена и те или я приемат, или кимват неопределено с глава и излизат от магазина. Няколкото бели клиенти, повечето горди стари шотландци, бяха горе-долу същите. Но винаги можеш да разпознаеш пътуващите северняци, те биваха нещастни, ако не успееха да те въвлекат в три рунда пазарене и да си тръгнат с чувството, че са те победили. Ако започнеш, като им предложиш някаква стока гратис, те най-вероятно ще започнат да те убеждават, че трябва да им дадеш още нещо за стимул. Просто са си такива, друго не знаят. Но това едва ли ще ги оправдае, ако са застанали право срещу теб и ти крещят на почти неразбираем вид английски, като че ли си глух.

Случай за пример: един ден около обяд Беър седеше до печката, гледаше пламъците и отпиваше от третото си уиски. Един як, нисък янки с червендалесто лице и жълта коса на къдрици над зачервените му уши влезе в магазина с походка, сякаш магазинът беше негов. Пътуваше с кочияш в частна карета, преживявайки голямо приключение в далечната пустош. Беше облечен в сив костюм, целият изпръскан с червена кал, която големите колелета хвърляха. Почти без предисловие започна да протестира за цената и на кубинските пури, и на ямайския ром, като каза, че можел да купи и двете по-евтино в Ню Йорк Сити, щата Ню Йорк. Предложи да плати това, което въпросните стоки биха стрували там.

Аз споменах очевидния факт, че ние не сме в Ню Йорк Сити, щата Ню Йорк. Нито близо до него.

Но тази малка забележка беше единствената, която мъжът би признал. Казах му, че вместо да започва такова лошо пазарене, и двамата със сигурност бихме били по-щастливи, ако нареди на кочияша си да обърне каретата и да го закара направо обратно на север, откъдето беше пристигнал. Или поне някъде по-далече от тук.

Откъм печката чух Беър да отвръща със смях.

И проклет да съм, ако това не беше обида за този янки, но вместо да се обиди, той се опита да ми предложи производствената цена на пурите и рома. Когато отказах да му ги продам на каквато и да е цена, той каза: „Човече, никога няма да успееш като бизнесмен и колкото по-скоро се измъкна от тази потънала в невежество пустош и стигна до горната страна на Мейсън-Диксън, толкова по-добре“.

Казах му: „Побързай по пътя си“.

Той си тръгна разсърден, без да похарчи и пени.

Беър изпи последната глътка от питието си и каза една дума: Айястиги. Воин.

Аз казах: „Мислех, че не говориш английски“.

Беър отвърна, че говоренето и разбирането са различни неща.

Баптистите направиха предложение да преведат Библията или поне някои от най-важните откъси на слогова азбука и да доставят копия за хората. Беър поиска да му прочета нещо от книгата, преди да реши дали да приеме предложението, или не. Аз не четях, а по-скоро преразказвах. На него му хареса историята на Йов, особено за личната гордост на Бог от сътворението на всички животни и разнообразието на пейзажа и климата. Тези черти на света със сигурност си заслужаваха да бъдат отбелязани и да се приемат с успех. Хвалбата на Бог за това колко добре са се получили ноздрите на конете накара Беър да види известна истина в сътворението. Каза, че всяко същество има поне една част от тялото, която е особено красива, а неговата първа жена имала много такива части. Колкото до книгата на Йов изобщо, той смяташе, че каквато и сила да управлява земята, понякога нанася удар на човека просто така, без никаква друга причина, освен приумица или черен жест, но смяташе още, че един добър доктор като Баба Катерица би могъл да приготви лек, който да може поне да облекчи страданието. Историята за прогонването от рая също привлече вниманието му, въпреки че най-настойчивият му въпрос беше колко голяма, според мен, трябва да е била змията. Накрая прецени, че в Библията има много здрав смисъл. И въпреки това, чудеше се той, защо белите хора не са по-добри, след като са я имали от толкова дълго време. Обеща, че в момента, в който белите хора достигнат християнството, той ще я препоръча на своите хора. И това съобщих аз на баптистите, което те решиха да приемат като „да“.

Един ден, приблизително година или две, след като се бях установил в магазина, Беър остави товарния си кон с широка задница като на крава да пасе в двора и влезе вътре. Ловният му костюм имаше древен вид. Пешовете на ловната му туниката стигаха почти до коленете, а отдолу се виждаха наколенниците му от обшита с мъниста еленова кожа. Обратно на модерния стил, носеше мокасините си неподгънати. Беше целият опасан, по него висяха рог с барут, торбичка с куршуми, ловна торба. Косата му беше вързана отзад на тила с ивица сурова кожа. Носеше дълга пушка, която небрежно висеше на ръката му. Казах му, че единственото, което му липсва, за да заприлича на Даниел Буун, е бяла кожа и филцова шапка с клепнала периферия. Но както понякога се случваше, една плоска шега можеше да го тласне към сериозна дискусия.

Големите ловци от времето на Буун, каза той, сега бяха старци, поне тези, които не бяха още измрели. Единственото им занимание било да разтягат зимни истории за Кентъки, голямата пустош и пролятата кръв от предишните години. Елените и бизоните все още били много, а сърните толкова нагъсто в гората, че можело да убиваш по две с един изстрел на мускета, ако се случели скупчени една до друга. Историите си приличаха. Много от тях разказваха как човек, влязъл лично в битка с ранена мечка, я убива, както при сбиване на двама пияни в кръчмата. Ако мъжът имал нож, точно когато дългите нокти на предните лапи на мечката го сграбчват, за да го разкъсат на парчета като сварено пиле, той забивал острието на ножа чак до дръжката в гърдите й, животното започвало да кърви, все още държейки го в прегръдката си като любовник. Ако разказвачът имал пистолет, той го изстрелвал в ревящата червена паст на мечката, като пълнителят на пистолета заставал между жълтите й зъби, а той, преди да дръпне спусъка, притискал дулото в мекото й небце — мястото за самоубийство на белия човек. За да докаже кървавата истина на разказа, старият разказвач можело да покаже бели следи от зъби на дясната си китка, която била одраскана, докато я измъквал от затварящите се мечешки зъби. Но това бил един изгубен свят от хора и животни, свобода и смърт, който никога нямало да се върне обратно.

Мислех си, че това, което най-вероятно е било романтично за тези стари ловци, е било всъщност техният бизнес. Кожи, гладки и с косъм, пера за пазари чак в Ню Йорк, Лондон и Париж. А сега горите бяха празни като църква в понеделник сутрин.

Казах тези неща възможно най-добре на неговия език, а Беър погледна право в мен, с напрегнати остър ум и мисъл. Не бях сигурен дали не бях объркал граматиката. Чудех се още дали съм успял да намеря разбираема дума за понятието „романтично“ и дали той изобщо знаеше за съществуванието на Лондон и Париж.

Беър не каза нищо, само кимна един-два пъти, изпи си питиетата и отиде на лов.

Но след две седмици слезе от планината с един жалък вързоп позеленели кожи, метнати на коня, седна на верандата и веднага започна да говори за това колко е лошо човек да няма място в света. Без място, на което да принадлежиш, имаш прекалено много възможности за избор пред себе си, поради което не можеш да поемеш в никоя посока. Има тънка разлика между прекалено малко възможности и прекалено много. Така, както той виждаше нещата, аз имах прекалено голяма свобода.

— Прекалено голяма свобода ли? — попитах аз. — Аз съм обвързан тук с това единствено място по документи за седем дълги години. Мъничко по-малко свобода би означавало да ме хвърлят в затвора и да обърнат ключа в ключалката. И ако духна и ме хванат, правото е на тяхна страна.

Беър изясни гледната си точка. Каза, че да живееш наистина на едно място означава, че си обвързан с него по начин, по който аз не съм. Да имаш свое място означава да си обвързан в много отношения. Със земята, животните и хората. С взаимоотношенията и даже с имената на местата. Такова обвързване е и успокояващо, и обезпокоително. В известен смисъл е по-лесно да си отшелник, отколкото да имаш отговорности. Аз нямах такава обвързаност, поради което бях изгубен в света.

Казах му, че не съм изгубен. Знаех със сигурност, по дяволите, къде се намирам. Бях осиротял и след това прокуден от своите роднини. И между другото да им пикая на тях, ако са искали да ме отпратят в горите и да направят пари от сделката. Намирах се, където се намирах, харесваше ми така и можех да преживявам и без тях.

Беър каза: „Сега може да си ядосан на своите хора колкото си искаш. А когато вече не си ядосан, помисли върху това. Предлагам ти да стана твой баща“.

После влезе вътре, записа на робоша колко струват кожите, извади от сумата редовните си пет чашки, изпи ги, без да каже дума и в продължение на час се консултираше само с огъня. След това излезе през вратата.

Е, първата ми мисъл естествено беше, че Беър би бил изключително лош баща, с честите си напивания и така нататък. Но от друга страна, нямаше опашка от хора, които се интересуват от мен, нито майки, нито бащи. Знаех още, че осиновяването не беше нещо лесно за него. И не ставаше дума само за това да ме вземе като свой син. Имаше още много неща и отговорност в това. Чероките бяха почти като всички останали; те се смятаха за единствения народ, който има значение. Единственият начин да станеш един от тях беше като принадлежиш към някой клан. По това време цветът на кожата и степента на смес в кръвта не беше проблем. Да принадлежиш към клан това беше всичко. Ако си роден или осиновен от даден клан, ти си чероки. Всички останали бяха аутсайдери. Така че, когато Беър направи своето предложение, това не беше нещо само между мен и него, то беше сделка с целия му народ и оттам въпрос на идентифициране. За тях, за мен и за него.

Въпреки цялата тежест на предложението на Беър, за него нямаше изобщо никаква церемония. Не знам какво очаквах. Може би порязване с нож по дланите и ръкостискане за смесване на кръвта би ни направило част един от друг завинаги. Баща и син.

Следващия път, когато Беър дойде в пункта, около седмица по-късно, за да размени няколко кожи от белка, опънати всяка от тях на обръч, за едно острие на брадва, той не отвори и дума за предложението си. Направи сделката, разказа за ловното си пътуване, което не било нищо особено, като се изключи, че един планински лъв го преследвал три дни и нощем трябвало да се буди всеки час и да стъква огъня, за да го държи на разстояние в тъмното, иначе било много трудно да заспи с жълтите очи, вторачени в него. Накрая го прекъснах и му казах, че за мен ще бъде чест да го наричам свой баща.

Беър само кимна с глава и каза: „Довечера ще има танци в моята къща. Ти идваш също.“

[1] През 1799 г. е издаден първият превод на английски. Дело е на Даниел Малтус и се казва Страданията на Вертер и е направен не по оригинала на Гьоте, а е използван френски превод. — Бел.ред. ↑

[2] Уктена — във вярванията на индианците чероки — огромна чудовищна змия с рога и светещ диамант като кръст на главата. Който успее да се сдобие с диаманта, става магьосник, но тя почти винаги е смъртоносна, не само за теб и твоето семейство, дори да я видиш заспала… — Бел.ред. ↑

[3] Щатът е бил наречен на именития Франклин и просъществува едва четири години. Територията му принадлежала на Северна Каролина. През 1784 г., поради несъгласия с тежките налози и ограничения, е провъзгласено създаването му. Губернатор е Джон Севиер (1745–1815), предприел жестоки военни действия срещу индианците чероки, живеещи по тези места. По-късно територията става част от щата Тенеси. — Бел.ред. ↑

5

Никога не бях ходил на техните танци, никога не бяха ме канили. Често бях чувал слабия звук на тимпаните да се носи нагоре по планината и да продължава до зори. Това бяха самотни нощи, когато изданието на Смолет на Дон Кихот беше особено добра компания и действията на героите не даваха на ума ми да се върти насам-натам до зори в болезнени мисли за любов и загубата на моята мъртва майка, момичето със сребърните гривни или също толкова болезнената омраза към леля ми и чичо ми.

Моята първа танцова забава беше в общата сграда, така всички разбираха, че Беър я дава. Някои от жените донесоха пушено месо от патица и печено еленово месо, и малки грапави цилиндрични хлебчета, увити в царевична шума и пропити от парата, по които при развиването на шумата можеха да се видят отпечатъците от длани, получени при оформянето на тестото, докато е било сочно и меко. Барабанистите спряха да бият различните по размер барабани и изсипаха в тях вода, за да намокрят кожата. Огънят по средата на пода гореше високо и ярко и хвърляше искри до тавана и към обсипаното със звезди небе отвъд дупката за дима, като преселение на светулки. Той хвърляше кехлибарена светлина, а по стените се открояваха сенките на танцьорите.

Очаквах, че може би Беър ще направи някакво съобщение за нашето споразумение, но той не каза нищо. Всички като че ли вече знаеха и имаха някаква нагласа за мен в мислите си.

Тук трябва да спра и да кажа нещо за самата обща къща. Пътувал бях в Европа, бил съм в Шартр, Монт Сен Мишел, Нотр Дам и други подобни места. С други думи, видял съм доста архитектура, предназначена да огради с линии дадено място на земята, да издигне свод над него и да го обяви за свято. Всичките тези конструкции успяват в опита си да всеят страхопочитание, поне до най-далечната степен на човешките способности, колкото и ограничени да са те. Така че може да изглежда нелепо да прибавим към този списък тази нащърбена планинска обща къща с глинен под и колове, покрита с измазан с кал плет и провиснал ниско, с дълбока стряха покрив, направен от парчета сива дървесна кора.

В старите времена общата къща се намирала на върха на пресечена пирамида, на покрита с трева земя и трябва да е била очевидно малко по-величествена. Геометричните линии на изострените кулички по покривите на общите къщи се очертавали до съвършенство. Но хората отдавна са загубили способността или желанието да строят нови пирамиди, и останките от миналото бързо губеха своите ъгли. Вятърът и водата са ги превърнали в ниски заоблени могили.

Независимо от това, къщата на Беър, която не беше построена на високо място, беше един истински подвиг на архитектурата. Входът беше толкова ниско под стряхата, че трябваше да се приведеш, за да влезеш — едно принудително почитание, реверанс — в малък хлътнал вестибюл и объркан коридор. Нямаше прозорци. Появяваш се в стая с неопределени размери, тъмна, ако не се брои светлината от огъня и малкият отвор за отдушник в покрития с брезент покрив. На дневна светлина един лъч, като стълбата на Яков, падаше в плътен цилиндър през отвора на отдушника и се разпространяваше в стаята в зависимост от дъговидното движение на слънцето в небето. Въздухът беше тежък, изпълнен с миризмата на дърво — дъб, кестен, кедър, орех, ела. Като се адаптират очите ти, пред теб се разкрива едно разширение на сводестото пространство, което насочва мислите ти нагоре. Разбира се, ако влезеш през нощта, ще видиш само огъня, жълтата светлина, която ту расте, ту се смалява, излиза навън и се връща обратно, като докосва замазаните с кал стени и най-малкия радиус, описан от сенките на подпорните стълбове. Имаше енергия в това място. Пръстеният под, кръгът на огъня, квадратът, образуван от стените, ориентирани към четирите основни посоки на света, движението на светлината и мрака, четирите края на покрития с кори покрив, който се извисяваше в скосяващи се ъгли към малката кръгла шпионка на фона на безкрайното небе. Във всеки случай, на мен ми подейства така, както по-късно ми бяха подействали стълбището към параклиса на Медичите и куполът на Пантеона. Реакция на духа, толкова непринудена и инстинктивна, както когато доктор те удари с гумено чукче под коляното. Или може би защото ние така по навик не обръщаме внимание, но когато някаква рядка геометрична форма ни сграбчи за раменете и ни разтърси до просветление, наричаме реакцията си свята.

Тази нощ започна с общи танци, огънят гореше високо и ярко. Стари мъже станаха и изтанцуваха танца на Гизард, като обикаляха огъня и въртяха кльощавите си задници под ритъма на музиката от барабаните и дрънкала, направени от кратуни и черупки на костенурки. Хората бяха насядали на пейки, наредени покрай стените, и ядяха между танците. По-късно някои от жените изтанцуваха танца Събиране в гората, а към края му няколко мъже станаха и излязоха навън.

Огънят беше оставен да загасне и стаята стана тъмна и пълна със сенки. Хората, според обичая, се държаха, сякаш не знаеха какво става.

Някои от жените започнаха да разтръскват дрънкалата, а барабанистите забиха барабаните в бърз неравен ритъм. След това една група от костюмирани танцьори на буги се изсипаха откъм входа. Духове и чудовища. Те носеха роби и маски, за да изобразят карикатури на чуждоземци с различен цвят на кожата, кафяв, бял и черен. Бугерският танц изобразяваше страха, който хората изпитват от появата на тези опасни пришълци. Бугерите бяха символи на заплахата и на носителите на отчаяние, но танцът ги правеше смешни. Те се хвърляха напосоки и с ожесточение обикаляха огнището и крещяха в дисонанс някакво неразбираемо бръщолевене, което трябваше да покаже смесицата от езици в Европа. Но най-вече се движеха в транс, като насън, сякаш обхванати от някаква лингвистична истерия, при която се чуваше предимно трептенето на гласните.

Дълбоко осъзнавах, въпреки скорошното ми осиновяване, кръвната ми принадлежност към племето на бугерите. Един от тях имитираше англичанин и маската му беше направена от дърво на конски кестен, боядисано в тебеширеносиво, с яркочервен нос и червени бузи, с оранжева свинска четина за вежди и мустаци и ивица кожа с дълги косми по средата на главата му. Дупките за очите бяха изрязани с наклон, така че да изразяват учудване, а устата беше пълна с огромни тъпи криви зъби. Един германец с маска от кратуна говореше, сякаш се опитваше да освободи дробовете си от някакво къркорещо препятствие. Един с маска на стар негър, боядисана с въглен, имаше брада и коса, направена с туфи от семена на магарешки бодил. Испанецът носеше едно от най-ценните притежания на Беър, ръждясал, плитък, обрамчен метален шлем с гребен отгоре по продължението му, който наподобяваше гребен на петел. Обикновено испанската шапка биваше изложена на върха на един стълб в ъгъла. Беър твърдеше, че е останала от стари времена и беше всъщност шапката на мъжа, на чието име беше наречен дълбокият вир няколко мили нагоре по потока, място, наречено Където удавихме испанеца.

Народът на Беър се противопоставяше на други народности от доста време, като се започне с Де Сото и Пардо[1] и други подобни убийци. Като още един спомен от испанското entrada[2]. Беър имаше и една кукла — фигурка, наподобяваща човешките форми, колкото разклонен корен на женшен, а беше и със същия мръсен цвят — която, каза той, била направена от парчета от вълненото бельо на удавения испанец, голяма новост за онова време по места, където овцете, човек дори не можел да си ги представи. Въпреки че, да кажем истината, техният собствен плат, изтъкан от черничева кора и коноп бил много по-фин, черницата имала предимството, че на нея могат да се рисуват картини. Когато Беър най-напред ми показа останките от удавения испанец, аз изчислих наум датите и казах, че убийството трябва да е станало преди повече от двеста години. Беър каза, че тогава нямало точни календари, но наистина испанецът умрял в потока доста отдавна в миналото, макар Баба Катерица да твърдеше, че присъствала на него и че го помни така ясно, като че ли е било вчера и че знае къде е бил погребан удавникът и чии ръце са го държали под водата, докато той изпускал мехурчета. Но никога не би издала името на убиеца, защото се страхувала, че белите хора все още може да намерят начин да отмъстят за тази от векове стара смърт, колкото и справедлива да била, тъй като поведението на испанците било зверско.

Бугерите се въртяха и ревяха, а сред тях имаше една слаба фигура, увита като дух в бял плат за чаршаф. Носеше маска на главата, направена от огромно гнездо на оси, като само последните най-горни слоеве бяха облепени със сива хартия. Който беше изработил маската, беше забол отгоре на гнездото две чаталести клончета, които стояха като еленови рога над челото. В края на крушовидното гнездо бяха изрязани дълбоки черни дупки за очи, а малкият отвор на фуниевидната долна част, откъдето осите влизат и излизат, беше оставен за уста. Маската беше оформена като лице и все пак не беше лице. То единствено напомняше на изражения, както човешки, така и животински. Бледият слой хартия беше набръчкан, сух и повехнал като кожата на мъртвец от древността. В резултат на това маската беше страшна, странна маска, безизразна, неразгадаема и мистериозна. Замъгляваше очите, сякаш я гледаш през вода.

Барабанистите подхванаха бързо темпо, краткотрайните завършеци на звука ту подскачаха нагоре, ту пропадаха. Танцьорите тичаха из стаята, бръщолевейки на своите езици и размахвайки робите си. Те налитаха агресивно на хората, като че ли искаха да ги блъснат и намушкат, макар че в последния момент винаги се обръщаха в странна посока, постояваха минута и подскачаха към следващия. Барабаните и дрънкалата биеха в силен ритъм. Осата Дух се завъртя на едно място с протегнати ръце, с китки, които усукваха и надипляха падащия свободно плат. После се освободи и се отправи към пейките, надничайки в лицата на публиката, като че ли осъждаше или търсеше нещо. Като стигна до мен, тя се втренчи продължително и сурово, после се завъртя с чаршафите си, които се понесоха след нея към най-отдалечения от огъня край на стаята.

Беър като домакин, им викаше: „Кои сте вие? Какво правите тук? Какво искате?“

Страховитата Вода, мъжът, костюмиран като испанец, известен със способността си да прави вятър по свое желание, на всеки от въпросите на Беър издаваше лай в отговор, което жените и децата, насядали по пейките, намираха за много смешно. Англичанинът непрекъснато отваряше наметката си, за да покаже огромен, горд мъжки член, направен от извитата опашка на кратуна, края на която беше боядисана в червено със сок от мечо грозде. Всеки път, като го покажеше, той изпъчваше напред хълбоци и го разклащаше, при което жените пищяха ужасени, а след това правеха весели оценки и коментари.

След доста време на хаос бугерите започнаха да се успокояват, като разбъркана течност, която се уталожва. Накрая, като спряха да се въртят, се събраха и седнаха, сгушени един до друг на една пейка.

Беър отиде при тях и отново зададе въпросите си.

Той говореше високо със сценичен глас, за да го чуят в цялата стая: „Кои сте вие? Какво искате, вие гости?“

Сега изведнъж след всичките им крясъци, танцьорите заговориха с мърморене под носа. Скупчиха глави и зашепнаха помежду си нещо неразбираемо, след което англичанинът, очевидно водачът им, даде знак на Беър с ръце да се приближи до тях. Беър отиде и се приведе над маските, всички ние в стаята притихнахме, но чувахме само шепот.

Когато маските престанаха да говорят в ухото му, Беър се изправи и извика с преправено тревожен глас: „Те казаха, че са дошли тук, за да чукат и да се бият!“

Жените и момичетата запищяха при намека. По-младите мъже станаха на крака и заеха войнствени пози.

Беър направи едно потупващо движение с ръце, сякаш за да ги успокои.

Той се обърна към всички танцьори: „Как се казвате?“

Чу се мърморене сред групата, а после испанецът, който стоеше в края на пейката, избръщолеви нещо, Беър се приближи до него, за да го чуе по-добре и много тържествено обяви: „Той каза, че името му е Огромна Пишка“.

Жените започнаха да се смеят, а някои изсумтяха с недоверие, а една от по-възрастните жени каза: „По-скоро пишка на невестулка“. Беър, без да се смути, продължи надолу по редицата на танцьорите, питайки ги за имената им. Имената трябваше да са свързани с интимните части, и всяко беше по-мръснишко от предходното, и не се ограничаваха с пола. Трябваше да се състои от две думи, съществително и прилагателно, така че всеки си измисляше. Комбинациите не бяха безкрайни.

Но когато Беър стигна до Осата Дух, той задържа ухото си до сивото страшно лице, после се изправи и каза две съскави думи, които нито аз, нито някой друг можеше да преведе. Всички изглеждаха озадачени и зашушукаха помежду си и с нежеланието си да се разсмеят дадоха да се разбере, че името не струва и беше провал на въображението. Последният мъж, англичанинът, спаси положението, като каза име с такава зашеметяваща циничност, че аз не се осмелявам да го произнеса дори в това недодялано време. Той взриви къщата.

Барабаните и дрънкалата подхванаха бърз, вълнуващ ритъм, а певците дойдоха вътре с рев и текст, който очевидно повтаряше името на английския танцьор във всеки ред. Всички танцьори станаха и започнаха друг танц, навеждаха се сковано и се влачеха след музиката по начин, по който невежите чуждоземци зле имитират един истински танц. Всичко беше непохватно — стъпките им, ъгъла, под който държаха ръцете си, килването на главите им. Всички се смееха, смеех се и аз. Но си мислех само за едно, ако ме накараха и аз да изпълня нещо, моят танц не би бил по-добър от този на глупавите бугери, будещо смях подражание.

Щом смехът затихна и спря, барабаните заудряха в темпо като сърцебиене, стигащо границата на възможно най-бързото, а танцьорите се разбягаха около огъня, после се приближиха до жените на пейките и насядалите по пода, като издаваха напред хълбоци и ги хващаха за гърдите и задниците, после се отдалечаваха прегърбени като разгонени диви прасета, но по комичен начин. Осата Дух обаче се движеше като под друга музика, по-бавно. Той надничаше в лицата на хората и правеше знаци с малките си ръце, които биха имали смисъл за някоя съвсем друга раса хора. Междувременно англичанинът се прояви със страхотно изобретение за червения си кратунен пенис. Вътре в него имаше свински пикочен мехур, той можеше да го стиска и през една дупка в края на кратунената дръжка да пръска с вода жените, макар че в повечето случаи улучваше стените и тавана. Жените пищяха и се смееха, а една от тях за миг забрави, че трябва да се прави, че не знае кой е зад маската и високо извика, че истинският кратунен пенис на Червената Катерица, макар и много по-малък, също пръскал само вода и това била причината да няма деца.

Първата ми мисъл в този момент беше да извадя тетрадка и шише мастило от чантата си, едно подострено перо от джоба на палтото си и да запиша събитието на хартия. Всичките подробности и моите впечатления от тях. И удоволствието, и неудобството. Разнообразните карикатури с маски от дърво и кратуна. Замъглената страховитост на Осата Дух. Цветът на светлината от огъня, падаща по стените.

Но изведнъж си представих чичо си и другите бели мъже, които познавах в детството си, и които се държаха по същия груб начин като тези, изобразени от танцьорите, пърдящи, раздразнителни, грабещи всичко, до което ръцете им се докопат и много още. Помислих си за всичките бели хора на територията, които въпреки че имаха малки незаконни деца, отчасти индианчета, припкащи наоколо, демонстрираха огромно превъзходство спрямо индианците, единствено поради правото, което кръвта им даваше.

Започнах да се смея като всички останали, смеех се толкова силно, че се килнах назад и паднах от пейката и бях задържан от измазания с кал плет на стената на къщата зад мене.

Барабаните и дрънкалките достигнаха кресчендо. Танцьорите изреваха последния си рев и се втурнаха през вратата навън в нощта. Цялата къща сякаш си пое дълбоко дъх и притихна.

Доволен, че се е отървал от тях, Беър изнесе една дамаджана с домашно уиски и подхвана последния тур на пиенето, това ставаше много преди да даде клетвите си за въздържание. Последваха още танци, но те всичките бледнееха без оттеглилите се бугери. Танцът на бобъра, танцът на мечката и танци в кръг, в които всички участваха, даже и такива съвсем без дарба като мене. Аз бях на възраст, когато човек прекалено много се страхува да не се изложи физически, затова се опитвах просто да седя и да наблюдавам, но една от по-възрастните жени ме измъкна и ме вкара в тълпата. Правех каквото можех, което, много странно, и благодарение на тяхната снизходителност, се оказа достатъчно.

Когато бяха минали не повече от час или два, след като сивата светлина се беше показала през отдушника, стана време за танца на бизона и за разотиване по домовете. Те танцуваха този танц, независимо че последният бизон беше убит преди трийсет години и неговият масивен тебеширенобял череп с излъскани кафяви рога, втъкнати като кътни зъби в отверстията, висеше в плевника на една стара вдовица, горе край потока на Висящото Куче, а прашната му кожа покриваше леглото на Беър.

Даже още преди да беше свършил танцът на бизона, Беър се уви в одеяло и заспа на една пейка. Забавата свърши. Нощта беше студена и ясна, а когато всички излязохме навън, сгорещени от танците и се канехме да си кажем лека нощ, от нас излизаше пара, от всички ни като от един човек, а лунната светлина образуваше ореол около нас. Облякох вълненото си палто, пешовете на което вече не се влачеха по земята, а стигаха малко под коленете ми.

Всички се запътиха надолу покрай потока по посока към селото, а аз поех по коларския път за към къщи. Пълната луна се изтъркулваше ниско на запад, а черните сенки на дърветата се простираха издължени по бледата земя на пътя. Не бях изминал много след първия завой, когато духът с маска на оса изскочи иззад няколко тополови дървета със стъбла като бледи колони на лунната светлина. Крушовидното лице ме гледаше безизразно, черни очи и сива хартия като кожа на мъртвец.

Преди да се овладея, трябва да съм отстъпил крачка или две назад, готов да се обърна и да си плюя на петите.

Духът се засмя и това беше сладкият и непринуден смях на момиче.

— Хубава стъпка — каза тя, — май не си се натанцувал.

— Коя си ти и какво искаш? — попитах аз.

Бях полуизплашен, полуядосан и въобще нямах намерение да повтарям шаблонния въпрос на Беър към танцьорите. Но те съдържаха в себе си основните неща, които искаш да знаеш за същества, внезапно появили се в твоя свят, всявайки страх.

Тя отново се засмя и каза: „Ние идваме, за да чукаме и да се бием“.

Приведе се напред, свали маската и я сложи на земята. Дългата коса закриваше лицето й, докато не се изправи и не я отметна назад с ръка.

Момичето със сребърните гривни.

Разбира се, че бях стъписан, но светът тогава не беше така пренаселен. Натъкваш се на хора. Много земя, малко хора. Обратното на това, което преобладава сега. Аз исках да кажа много неща едновременно, последното обаче, което исках да кажа, беше: „Спечелих те на карти“.

— Помниш ли ме? — казах аз. — Срещали сме се.

— Не бързай с въпросите. Нека караме по-предпазливо.

— Играхме на карти — казах аз, — залагане на сляпо.

— Шшшт — каза тя.

— Имах добра ръка.

— Нито дума повече по този въпрос. Говоря сериозно.

— Тогава как се казваш? — попитах аз.

— Клеър.

— Къде беше през това време?

— Вкъщи през лятото. На училище през зимата.

— На училище къде?

— В Савана през последната година. Преди това в Чарлстън. В Чарлстън се появи малък проблем.

Имах цял куп въпроси, които чакаха да бъдат зададени. Но тя каза: „Трябва да тръгвам. Те ще се тревожат“.

— Кои са те?

— Роднини, на които съм на гости. Трябва да вървя.

Наведе се, за да вземе маската си.

— Как да те намеря? — попитах аз.

— Утре се прибирам вкъщи. Далече е.

— Къде е?

Тя се пресегна към предния джоб на палтото ми, измъкна едно от пуешките пера и натисна върха му с пръста си.

— Мастило? — попита тя.

Затърсих в чантата на рамото ми, извадих едно малко преносимо шишенце и все още търсех тетрадката си, когато тя ме спря.

Не взе шишето от мене, а разви капачката и потопи перото в тясното гърло. Хвана ръката ми с двете си ръце и я стисна здраво за пръстите, като в същото време рисуваше на китката ми карта с пътя до дома й, раздвоеното перо скрибуцаше и гъделичкаше.

— Това е пътят през гората — каза тя, като свърши.

Вдигнах ръка с опакото към лунната светлина. Там имаше плетеница от линии, кървящи в гладката топография на младата кожа.

— Няма ли адрес? — попитах аз. — Име на път или улица? Аз нямам време да пътувам надалече, но може би ще можем да си пишем.

Тя отново потопи перото, затвори капачката на мастилницата, взе я от мен и я пъхна обратно в чантата ми. На другата ми ръка написа само четири думи — можех да усетя паузите и оставените празни места върху кожата си. Като свърши, пъхна перото в джоба ми, наведе се за маската на духа, която беше в краката й, и я намести на главата си.

— Влюбен ли си вече в мен? — попита тя.

— Сега решавам.

— Това не е нещо, което се решава.

Настъпи дълга пауза, а после тя каза: „Не знаех дали ще се измъкнеш жив.“

— Жив съм — казах аз, — както виждаш. Но не знам какво имаш предвид под „измъкнеш“.

— Трябва да вървя.

Тя се обърна и побягна надолу по пътя.

Когато стигнах до пункта, запалих огъня и преписах в тетрадката си маркировката от китките на ръцете си, първо картата, а след това адреса, който гласеше, по реда на композицията от началото на китката до кокалчетата на пръстите.

Клеър

Федърстоун

Речната

долина

Още тогава знаех, че тя е нещо фатално, което ще прониже живота ми.

Известно време пишех на Клеър поне веднъж на два месеца. Или, за да съм по-точен, в продължение на малко повече от две безконечни години. Обемистите ми писма трябва да са били невероятно глупави, излияния на младежки чувства. Гордостта ми ни най-малко не страдаше от това, че Клеър ги изхвърляше. Всъщност съм доста доволен, че те отдавна са престанали да съществуват. Представям си ги смачкани в шепата й как разпалват боровите подпалки на огъня в камината през февруари. Аз, разбира се, пазя всичките й шест отговора, написани по на една страница, и до ден-днешен в една кутия. Тя ми отговаряше веднъж на четири месеца и писмата й бяха съвсем неутрални, почти само бегли описания на времето в момента, цветовете на есенните листа или дълбочината на снега или колко студени за юли месец са вечерите. Тя почти не присъстваше в тях, а аз въобще не бях споменаван, освен понякога в някой бегъл ред в края на писмото, изразяващ надежда, че съм в добро здраве.

Чудех се кога изобщо ще ми се удаде случай да я видя отново. Тя не беше особено впечатлена от това, че я желая, факт, който се опитвах да скрия в писмата си, но не можех. Смятах, както от четенето на романи, така и от трепетите в собственото ми сърце, че жените много залагат на това мъжете да ги желаят. И въпреки това моето желание явно беше обявено за желание със съмнителна стойност. Нямаше основание, на което да ми се отчете дори и най-малката степен на заслуга.

[1] Ернандо де Сото и Хуан Пардо, конкистадори, първите европейци, описали срещите си с племето чероки — средата на 16 век. — Бел.ред. ↑

[2] Entrada (исп.) — влизане. — Бел.ред. ↑

6

Съвсем изведнъж, когато станах на шестнайсет години, всичко се промени. Както казах преди, успелите възрастни мъже обичат да си спомнят как са се издигнали в света и да го носят като печат върху веждите си, някакъв знак на божия пръст. Но всъщност успехът понякога просто ти идва. Или ти стъпваш в него.

Античният господин с панталони до коленете, който притежаваше търговския пункт, умря. Синът му, на име Джуниъс, бързо срина бизнеса, така че никой от снабдителите във Филаделфия или Чарлстън вече не ни изпращаше нова стока. Моята скромна заплата не беше плащана месеци наред. Джуниъс дойде една сутрин с каруца конестога[1], която имаше формата на лодка, натоварена до ръба на ритлите с всичките му притежания, поне тези, които бяха преносими и не биха могли да се продадат за пари, нито да се разменят срещу дълговете му към многобройните кредитори. Беше обзет от трескавата мисъл да се измъкне на запад, да избяга от грешките си и да започне живота си отново. Беше се отправил към най-отдалечените места на Мисисипи. Би могъл да хване и друг път за бягство и да ме остави в небрано лозе, но той въобще не беше нечестен, просто минаваше през големи изпитания. Спря каруцата в двора на магазина, беше седнал на капрата и държеше дългите тъмни поводи, увиснали на гърбовете на двойката подбрани по цвят жълти волове и един доста добър пепеляв на цвят кон, който следваше каруцата, завързан с въже зад нея. Брезентовото чергило се издуваше между колелетата в различни геометрични форми, като отдолу се очертаваха върховете, ъглите и заоблените краища на опакованите му в кутии и вързопи вещи. Един млад слуга негър, облечен с дрехи, по-хубави от тези на господаря му, седеше на задната капра, а краката му висяха и се полюшваха от нея.

Джуниъс слезе, поздрави ме доста притеснен, само с едно кратко вяло ръкостискане и бърз поглед в очите. После ме поведе зад каруцата, пропъди момчето от капрата и каза: „Огледай нещата и виж какво ще вземеш за надниците, които ти дължа.“

Покатерих се, започнах да ровя из вещите в затъмнената вътре каруца, но нямаше нищо, което да представлява интерес в този безпорядък, освен няколкото кутии с книги по право. Бих бил по-щастлив, ако бяха романи, поезия и пиеси. Но все пак бяха книги.

— Ще ги взема — казах аз.

— Добър избор — рече Джуниъс.

Свалих кутиите от каруцата и ги сложих на верандата.

Той седеше и правеше сметки в тефтера, писалката му дращеше бързо върху хартията.

— Значи сме изравнили старите заплати и всичко? — каза той.

— Честно и напълно — отговорих аз.

Чудех се какво ще последва за мене, но изчаквах.

— Колко пари имаш в брой? — попита той.

— Малко.

— Колко малко?

— Много малко.

Той направи едно нетърпеливо кръгово движение с ръката си напред.

— Около сто — казах аз.

— Около?

— Може би малко повече. Сто и двайсет.

— Господи, ти си живял съвсем икономично.

Свих рамене. Наистина живеех икономично и имах няколко свои търговски дейности. Не влизаше в задълженията ми да се занимавам с търговия на добитък и аз реших, че ако направя малко пари от покупко-продажби на говеда и прасета от джелепи, които ги прекарваха от тук на път за пазарите в Чарлстън, няма да навредя с нищо. Най-малкото на бизнеса на господаря си.

Джуниъс каза: „За сто и двайсет и оня кон в обора, можеш да имаш този магазин и като добавка другия в Нацията до Речната долина. В магазините има останала много малко стока, а аз сега нямам време да ги обявявам за продан. Трябва да продължа пътя си.“

— Не — казах аз. — Коня си не търгувам.

Той погледна на изток, назад към коларския път, като че ли очакваше всяка минута някакви тъмни преследващи го ездачи да завият по него.

— Тогава само за сто и двайсет.

— За магазините и за времето, което ми остава по договор.

— Разбира се. Това също.

Влязох вътре и събрах всичките си спестявания — пари в брой и разписки — от няколкото различни места, където ги бях скрил. Дори не ги преброих. Знаех с точност колко са. Изнесох ги в двете си шепи. Това беше малка купчинка, която отчасти представляваше последните четири години от живота ми. Всичко, дори и онова златно късче от двайсет долара, измъкнато от залаганията с Федърстоун.

Джуниъс също не ги брои. Той ги изсипа в една дълга кожена кесия, където нямаше много, в което моите монети да звъннат.

Каза: „Не бих се чувствал добре, ако те оставя без компенсация“.

Оцених чувството му за етика. Но не бях глупав.

— Може ли да подпишем тази сделка на хартия? — казах аз.

Той написа набързо договор, сложи накрая един толкова едър подпис и с толкова криволици и завъртулки, като че ли бяхме на състезание за медал по калиграфия.

После се качи на капрата отпред, шибна воловете, а момчето бързо се метна на седалката отзад на каруцата. Отпуснатото въже се опна около хубавия ездитен кон и те заминаха.

Стоях в двора и разглеждах договора, две дузини думи и два подписа. Изведнъж почувствах света много по-голям, сега, когато вече не бях нечия собственост, а аз самият бях собственик. Вече не бях обвързан, поне не на хартия.

Тази нощ прелиствах правните книги, четях оттук-оттам от няколкото големи тома и установих, че въпреки голямото им усилие да бъдат несвързани, в края на краищата човек можеше да проникне в тях след чести консултации с Краткия речник на доктор Джонсън. Горе-долу единственото, което се изискваше, за да бъдеш адвокат по онова време, беше да си прочел книгите и да разбираш що-годе от тях. Също така трябваше да имаш черен костюм и прилично чиста бяла риза. Казваха, че пограничното адвокатстване било добра професия за всеки, дори и за не чак толкова остроумните. Бъдещето изведнъж се изправи пред мен, ясно като червения изгрев на слънцето, подобно на срещата на Джак със стария просяк с вълшебната покривка, която предоставя пир след пир до безкрайност. Колкото до бизнеса, назнайвах по нещо за кредитите при такава плъзгаща се и несигурна икономика. Изискваше се само да трупаш документи, да храниш надежда и да спекулираш, да се здрависваш и да даваш обещания, лунни лъчи и конски фъшкии, доверие и риск се трупаха едно върху друго в тънък слой, като тесте карти. Не беше по-различно от това да заложиш всичко, което имаш с удвояване на мизата.

Скоро пунктът беше отново зареден и аз бях собственик и независим бизнесмен. Вече имах и назначен човек, едно умно момче на име Телънт, само година по-голям от мен, когато най-напред отидох в планината. Но Телънт не беше обвързан. Плащах му за труда, макар и не много и то повечето в стоки от магазина и с разписки, които пазех от солидни клиенти.

Не ми отне много време да науча, че парите сами по себе си не бяха интересни. Но бяха интересни по един втори начин, с това, което можеха да направят за теб. Можеха като начало да те освободят и да ти осигурят място в света. В тази нова страна започнах да разбирам, че възможността да станеш това, което искаш, в повечето случаи означава да заявиш какво искаш.

В този дух скоро оставих Телънт да се оправя с магазина, а аз се отправих с коня си към Речната долина. Намерението ми беше да отворя новия си търговски пункт там, а също така да проследя картата на Клеър. До обяд вече пресичах дълбокото дефиле, в ранната пролет листата на дърветата бяха големи колкото уши на катеричка, а реката течеше пълноводна и буйна и ставаше на бяла пяна, щом стигнеше до черните скали. Някъде по пътя пресякох границата между Америка и Нацията, въпреки че там нямаше знак или пирамида от камъни, нито даже чуканче в земята, което да отбележи чертата.

Уейвърли и аз представлявахме страхотна гледка този ден. Аз бях изпратил мерките си на един шивач в Чарлстън и той ми направи хубав костюм от черен плат, както и модерна жилетка с ловната шарка на шотландския ми дядо по майчина линия, чието убито зелено, тъмно сиво и приглушено синьо бяха много повече по вкуса ми, отколкото крещящото червено каре на клана. И като допълнение към добрия ни вид, Уейвърли беше пораснал и се беше превърнал в красив и смел жребец със съвършена стойка и походка. Беше тъмнокафяв, почти черен, така че единственият момент, когато можеше да се забележи разликата между гривата и кожата му беше на пряка слънчева светлина. Лъщеше като тъмен метал. Мускулите му се открояваха като чилета прежда и плочки, които постоянно сменяха формата си, спускайки се надолу по тялото му. Уейвърли беше не само красив, в него имаше порив. Един кон или го има, или го няма. Много коне изнемощяват с всяка направена крачка, не след дълго те забиват в тресавището и трябва да употребиш много време и усилие и да риташ задника му, за да го подкараш отново. Уейвърли, съвсем по своя воля, независимо от мнението на ездача, имаше непреодолимо желание да върви, често пъти с плашеща голяма скорост. Би струвал доста пари на свободния пазар. Хората си построяваха цели къщи за много по-малко, отколкото той струваше. Разбира се, поради поне две причини, по-скоро бих отрязал лявата си ръка и бих я продал на грамаж като свински крака или кокали за яхния, отколкото да помисля да го продавам. На първо място беше ужасно приятно да яздиш на кон, след който се обръщат. И на второ място, аз го обичах и вярвах, че и той ме обича. Заедно двамата изглеждахме толкова прекрасно в този ден, че ми се прииска да мога да седна на верандата и да гледам как минаваме.

През по-голямата част от пътя нагоре по реката, проходът беше само една тясна издатина над брега, която ставаше ту камениста, ту кална, непроходима за каруци в продължение на много месеци. Стените на дефилето бяха толкова тесни и дълбоки, че през цялото време яздехме през студени сенки, с изключение на времето по пладне, когато слънцето започна да грее отвесно надолу.

Баба Катерица живееше в разкошна изолация някъде тук наблизо. Горе на някакъв залив или хребет, където пътят се катереше като вита стълба. Ако хората искаха лекарствата й, трябваше да пътуват. Казваха, че имала парче чист кристал с размера на пъдпъдъче яйце. Капка от кръвта на пръста ти, попаднала на една от страните му, можеше да разкрие пред Баба Катерица целия ти бъдещ живот, радостите и трудностите, победите и смъртта. Някои хора искаха да знаят бъдещето си, други не. Аз например не исках. Вълкът или мечката знаеха ли за грозящата ги смърт? Не. Биха ли се чувствали по-добре вълкът или мечката, ако знаеха? Склонен съм да мисля, че не. Бъди какъвто си и върви по пътя към Страната на нощта, това вярвам аз. Но дали искаш да знаеш съдбата си или не, на Баба Катерица й беше все едно. Тя е живяла двеста или триста години, виждала е поколения да растат и да си отиват. Беше възприела този поглед в далечното, при който внезапните повеи на живота не означаваха нищо за нея.

Долу в дефилето този ден, минах само покрай едно живо същество, един старец с цвят на кожата като конопено въже, който лагеруваше в един от завоите на реката. Помирисах дима от огъня, който се спускаше над водата на повече от миля преди да стигна бивака му. Мъжът беше нагазил до колене в реката и ловеше риба, излезе от нея, от панталоните му се стичаше вода, а босите му крака и ноктите на пръстите му блестяха като вътрешността на мидена черупка. Изпържи ми две пъстърви, оваляни в царевично брашно, а после аз направих кафе и му сипах една чаша, оказа се, че е голяма новост за него. Изглеждаше също леко изненадан, че говоря гладко езика. Каза, че името му е Уолтър Сивата Лисица и че планира да живее край реката през цялото лято и да лови риба чак докато падне първият сняг през есента, след което щял да отиде да прекара зимата с последния си жив син, на пет дни път пеша на югозапад. Ни най-малко не го притесняваше, че ще живее сам толкова дълго в дълбините на дефилето, защото риболовът беше добър, а реката музикална, пътници минавали през няколко дни и без изключение с благодарност изяждали по една-две пъстърви, за да разчупят монотонността на пътуването. Прекарахме един час заедно и се разделихме като големи приятели, така че ако се бяхме срещнали двайсет години по-късно — което не стана — бихме се прегърнали като роднини.

Беше късно следобед, светлината падаше под нисък ъгъл, когато Уейвърли и аз излязохме на най-високата част на дефилето, след което заслизахме много мили надолу по дълъг лек наклон, две хиляди или повече вертикални стъпки в обширната зелена долина. Тази долина беше и все още е най-красивото място, което някога съм виждал. Беше обградена от три страни с високи сини планини и разделена долу по средата от бавнотечаща река, но се разпростираше на запад все по-далече и по-далече без видими граници. Като минавахме, в началото долината беше запълнена с ниви и овощни градини, както и къщи, заемащи цялата й ниска част по протежение на първите планински склонове, откъдето започваха големите гори, заливи и хребети, извисяващи се към небето. Хората навсякъде работеха по нивите, току-що засяти с царевица, боб и тикви. Малки групички от единични колиби бяха разпръснати в продължение на мили надолу по долината. Някои от ограждащите планини бяха голи, без дървета, обрасли по върха с широки ивици дълга трева и на една от тях, Беър ме беше предупредил, гигантски гущер се припичал на слънцето върху нагретите камъни и още, че огромни червени пиявици с размера на волове за оране все още понякога размътвали водата в най-дълбоките дупки на реката в долината.

Небето стана наситено лилаво с жълти проблясъци светлина, пробила си път през черните облаци, които скриваха залеза, и докато стигнем търговския пункт се беше почти стъмнило и една тънка ивица от луната стоеше високо в небето. Дори не запалих огън, хапнах студени хлебчета, пих вода и разстлах одеялото си върху изпъкналите дъски на верандата. Магазинът беше разположен на хълма и гледаше надолу към реката и долината зад нея. Изучавах гледката, докато нощта настъпи напълно.

Уейвърли и аз изпъплихме до горния бряг на потока, измъкнахме се от тъмните лаврови шубраци, чиито листа се завираха в косата ми и се заплитаха в гривата и опашката на Уейвърли. Отчупени борови клонки стърчаха изпод двете страни на седлото. Бяхме като един малък отрязък от гъсталака, който се освобождаваше от общата маса, за да се издигне и застане сам на огромната ярко осветена поляна. Дръпнах поводите, за да спрем, и оставих млечната слънчева светлина да ни обгърне, топла като течност, изсипваща се в земята. Изчистих горските листа от дрехите и шапката си, извадих тетрадката от джоба си и за десети път погледнах картата, която бях преписал от ръката си на светлината на огъня преди две години. Някъде по пътя трябва да съм пропуснал отбивка. Огледах се за нови упътвания.

В далечината, отвъд изораните ниви, изведнъж се появи съвсем неочаквана гледка, плантация с висока господарска къща с колони, точно на завоя на реката. Зад къщата се виждаха множество различни постройки, селище за роби, още ниви, прострели се в далечината, африканци, които се движеха на групи като сенки по земята. Знаех, че съществуват такива места, но лично никога не бях виждал някое.

Бях излъскал ботушите си до черен блясък, преди да тръгна, но докато пътувахме те се бяха покрили със зеленикав прах от пролетните полени. Извадих едно отчупено борово клонче изпод седлото, избръсках ботушите си със снопчето борови иглички, докато светнат и се отправих към голямата къща, като гледах да заобиколя новозасадените ниви, чиито бразди бяха току-що направени, раздробената пръст образуваше слой, който наподобяваше парчета от счупен глинен съд, а семената на нещо, което не можеше да се каже какво е, все още покълваха в тъмнината.

Стигнах до къщата и докато слизах от коня на кръгообразната алея пред входното стълбище, застлана с едър като грахови зърна чакъл, едно конярче на дванайсет или четиринайсет години с патладжанен цвят на кожата, беше дошло, за да вземе Уейвърли. То бързо дръпна юздите над ушите на Уейвърли и се опита да го поведе нанякъде.

— Къде отиваш? — попитах аз.

— Зад къщата, сър.

За първи път бях наречен „сър“, за миг бях стъписан. Момчето се опита да поведе Уейвърли, но Уейвърли имаше друго нещо наум, вдигна глава назад и започна да върви странично, като гледаше с бялото на очите си. Момчето държеше края на юздите и изглеждаше, сякаш някой се опитва да пусне много голямо хвърчило на вятъра през март.

— Почакай малко — казах аз. — Аз само искам да попитам за пътя.

— За къде?

— За къщата на Федърстоун. Мисля, че е някъде наблизо.

Момчето кимна с глава към белите колони на голямата къща: „Наистина много близо“.

Отново погледнах къщата.

— Дойдох да се видя с Клеър Федърстоун.

— Обикновено някой отваря вратата. Но сега те са отзад на закуска.

— Те?

Уейвърли се беше поуспокоил малко и момчето поднови опитите си да го отведе.

— Ще го напоя и ще му дам сено, ако нямате нищо против — каза то.

— Разбира се. Благодаря ти. Дай му и малко овес, ако има.

Погледнах нагоре към слънцето, което стоеше много високо в небето. „Закуска?“ — помислих си аз.

Отидох до входната врата, почуках и зачаках. Никой не отвори. Заобиколих къщата, минах покрай чемшири, засадени при полагане основите на къщата и тухлен комин. Под групичка тополови дървета имаше малка маса за хранене и столове, чинии в синьо и бяло с остатъци по тях от хляб, масло и конфитюри по тях, чайник и полупразни чаши на чинийки. Огледах се и видях Федърстоун и Клеър близо до една малка заградена градинка за билки, току до края на гората. Те се смееха. Федърстоун отчупи едно клонче с червени цветове и я удари с цветчетата по челото, движение напомнящо миропомазване. Бяха облечени с дрехи, подобаващи на собственик на плантация и неговата дъщеря, а не като крадец на коне индианец или Оса Дух, и така явно правеха лесен преход от стария в новия свят. Клеър беше пораснала в много прекрасни направления. Беше станала стройна красавица, почти колкото мен на ръст. Косата й беше пусната свободно около раменете, беше облечена в проста женска риза с висока талия, която падаше отвесно надолу, но прилепваше, където трябва към всичките нови извивки на тялото й в спиращи дъха красиви форми. Шията се спускаше плашещо ниско надолу и разкриваше разширение като крем с цепка в средата, така че трябваше да се концентрирам да не гледам прекалено отблизо. Такава беше модата тогава, поне за модерните млади жени.

Клеър ме представи като млад бизнесмен, с който се запознала като момиче, докато гостувала на далечни роднини в Уейя. Федърстоун като че ли изобщо не ме беше запомнил, а и аз съвсем не смятах, че споменът за нашето състезание на карти би бил в моя полза. Нито някой от двама ни би имал полза, ако припомнех, макар и леко и със смях, размера на моите печалби от тази нощ.

Предложиха ми закуска и аз казах неопределено, че вече съм закусил, без да спомена, че това беше преди повече от четири часа.

Федърстоун веднага ме покани в къщата и започна да ме развежда из нея с много собственическа гордост, говорейки, без да спира за особеностите й. Подобно на Вашингтон и Джеферсън, той сам беше начертал плана и беше определил дизайна и материалите за строежа — всичко, като се почне от камъка за камината и се стигне до полилея в трапезарията, от дръжките на панелените врати до месинговите винтове, с които бяха закрепени. Колоните и лъскавите прозорци и различните махагонови мебели, всичко имаше своята уникална история. Мраморните подове във фоайето хармонираха и този ефект беше търсен нарочно, с цветовете на един огромен по размери турски килим. Стените бяха с гипсова замазка и боядисани в бяло, само около камините поради саждите имаше образувани по-тъмни ивици. В основата си стените бяха обрамчени с плочки холандски фаянс, повечето с пасторални мотиви, имаше обаче и такива, които изобразяваха кораби и доячки, войници в разни пози и невероятни равнинни пейзажи с вятърни мелници в далечината, като всичките Федърстоун ги беше избирал, въпреки че за мен това означаваше, че е успял да сключи добра сделка на търгове с останки от миналия век. Някои неща като че ли бяха избрани повече заради иронията в тях, а не поради действителната им стойност. Например многото изящни кристални чаши за вино, наредени на едно ловно табло, бяха направени в Мурано, същия този венециански остров, където от близо две столетия се правеха евтините мъниста от цветно стъкло, разменяно с индианците за неща с истинска стойност като кожи на едри животни, обработени и необработени, и пера за европейските пазари. Още, порцеланът на Федърстоун беше от Англия; според него беше забавно, че компанията Уеджууд беше изкопала особено фината бяла глина от брега на една река в планинска верига на изток, от където се намирахме в момента и я бяха пренесли през Атлантическия океан, пръст, пренесена чак на другия край на света. Обработили я, придали й форма и цвят, сложили й шарки и я изпекли на сервизи. И после, по дяволите, как да не изпратят преобразената глина право там, откъдето е взета, на него. Толкова много труд и толкова хиляди мили за транспорт натам и насам. Всичко това само по себе си имаше забавна стойност за Федърстоун.

Клеър вървеше с нас по време на обиколката, на лицето й имаше разсеяно изражение, тя всъщност не слушаше. Докосваше някои дръжки на врати, чинии за хранене и ги изоставяше, след като леко ги беше погалила с пръстите си. Избягваше погледа ми.

Федърстоун каза, че като оставим настрана вносните стоки, той си беше създал свой собствен свят. Огромното му владение произвеждаше всичко, от което наистина имаше нужда и повечето от което той искаше. Целият дървен материал за къщата и околните постройки беше изсечен и обработен на място. А земята раждаше всичката храна за обитателите си, като се изключат някои любими на Федърстоун нови продукти като джинджифил на кристали и мармалад от портокали. Притежаваше говеда и прасета и всякакъв вид домашни птици в огромни количества, имаше и рибарник, в който голям колкото ръка костур можеше да бъде изваден за миг, ако това му се приядеше за вечеря. Имаше огромни градини за зеленчуци и подправки, чиито лехи бяха подредени в различни геометрични фигури. Правеше си бира и някои от алкохолните напитки, въпреки че се беше отказал да произвежда ром и вино. Във втория случай, с вината, всичките му опити се оказали напразни, вината били изцяло невъзможни за пиене, а цветът им, както на белите, така и на червените, ставал неопределен. Всеки сезон ужасен край за хубавото грозде. Така че сега, за негово разочарование, всичките му вина трябвало да се внасят от Франция в красиви малки дървени кутии. Беше нещастен още от това, че земята не ражда съответните елементи, които би могъл да смели и да получи пигментите, с които да боядиса плевника и другите постройки в предпочитания от него нюанс на бяло. И индигото не растеше добре на този климат, а той не искаше да плаща на невежи южнокалифорнийци, за да боядисат дрехите на робите му в син цвят, който той смяташе за особено очарователен на жълтия фон на зрелите житни ниви. За да компенсира тази липса обаче той пресоваше и печеше тухли от своя собствена глина в специални размери, които според него бяха естетически по-приятни от тези, които би могъл да купи от някъде. Той дори, за бога, произвеждаше пирони за свои цели.

Клеър накрая се измъкна долу в някакъв хол, докато ние обикаляхме от стая в стая. Можех само да слушам възпитано, вместо да тръгна след нея. Федърстоун продължаваше да говори, жестикулираше към разни предмети от особен интерес, дланите на ръцете му плътни и яки, завършващи с набити къси пръсти и дебели непрозрачни нокти. Беше махнал бижутата от ушите си и прическата с остригана коса от вечерта на картите и сега се опитваше да направи модерна посивяващата си коса като имитираше отметнатата лимба на Андрю Джаксън, тя обаче се къдреше и нагърчваше като опърлена. Зениците на очите му бяха черни като боровинки, напомняне, че Федърстоун беше отчасти чероки, въпреки че кожата му беше един нюанс по-бледа от моята. Носеше дрехи според модата в Чарлстън и спомена, че следва модата за малко по-млади мъже, той бил един от първите, които преминали от бричове към панталони не само в рамките на Нацията, но и в близките три други щата. На специални индиански събития, обаче, за да заяви идентичност, добавял към облеклото си тюрбан, което се беше превърнало в мода сред няколко народа индианци от семинолите до хуроните. Беше абониран за Норт Американ Ревю и Алигени Куортърли, а през няколко седмици от Бостън му доставяха пакети с книги. Препрочиташе любимата си книга Анатомия на меланхолията по веднъж всяка година.

Беше особено горд със своята библиотека и я беше оставил за края на обиколката. Там беше пълно само с кафяви книги и кафяви мъртви животни. Изкуството на препарирането, каза той, запълвало много от свободното му време. Гледах и се възхищавах от работата му, а стените на галерията се вторачваха обратно в мен с много замислени стъклени очи, монтирани в главите и телата на всичко, което някога се беше радвало на живота в долината и нейните планини. Мъжки елен, мечка и вълк. Една цяла пантера, черна, застанала изправена в ревяща поза. Бухали, орли и чапли. Даже един воден плъх, не по-голям от човешки палец. Един ъгъл в стаята беше зает от част от орехово дърво и една бореща се с гравитацията прескачаща катерица, монтирана на един от клоните, така че само един от задните й крака беше прикрепен, докато тя летеше във въздуха, кожичката между краката й беше опъната като крила за летене, а лъскавите парченца черно стъкло, поставени в главата й за очи гледаха към камината, като че ли беше живяла достатъчно дълго и беше готова да отиде в другия свят, като изгори в пламъците. На най-почетно място над тухлената камина и направената от сърцевината на чам полица се намираше огромната прашна глава на мъжки бизон. Тя изскачаше монолитно от мазилката, като че ли от друга епоха, самотен скитник, отделил се от армията на оттеглящите се бизони, изчезнали във вражеската територия. Старата му кожа беше прокъсана, лющеше се отзад на врата и разкриваше блед долен слой от неразпознаваема композиция. Докато Федърстоун не гледаше, аз се пресегнах и пипнах разкъсаното място и не можех да реша дали прилича повече на тебешир или дървени стърготини. После докоснах с длан черния нос, голям колкото разтворената ми ръка, материята беше като пясък. На бюрото на Федърстоун в буркан от стъкло с кехлибарен цвят, се вторачваха очи, размесени по размер и цвят, като момчешка колекция от спечелени стъклени топчета за игра. Сместени между четирите стени с глави, се проточваха лавици, много лавици с книги с кафява подвързия и това беше повече по мой вкус.

В сравнение с Уейя, Краншоу беше друг свят. Но Федърстоун не беше единствен по рода си. В границите на Нацията не можеше да се притежава земя. Тя беше безплатна за всички. Заявяваш колко ти е нужна. Преди, съвсем в началото, за необходимост се е считало малко парче земя колкото за една колиба, малки нивички за боб, царевица и тикви, овощна градина. Всички имали еднакъв размер. Това бяха правилата, които Беър и хората му все още следваха.

Белите индианци обаче страдаха от огромно лично желание. В годините след революцията Федърстоун и още няколко души като него стигнали заедно до новата идея, независимо от това, че живеели в различни части на страната. Тя била проста: направи заявка за всичката земя, която искаш, а не само от колкото имаш нужда. Те разбирали променящите се времена и естеството на собствеността различно от далечния им индиански род и не страдали по отминаващото старо време, което било колоритно, но доста ограничаващо. Според тях не всички били еднакво скроени. И това не бил мечтаният начин на живот. Белите индианци прегърнали новия начин на живот като нова любовница. А Федърстоун станал представител на своята малка класа. Направил заявка за няколко хиляди акра от най-добрата обработваема земя в Речната долина, както и за големи площи от гористия планински склон на север и на юг. Нарекъл имението си Краншоу, като смятал, че това е шотландско име за нещо. Започнал едро земеделие, не само за собствените си нужди, но и за продажби по отдалечени пазари. Открил фериботна линия през реката, а също така мелница и ковачница. Когато парите от дейностите му се реализирали, започнал да купува роби от Южна Каролина, Джорджия и Алабама — в началото само двама-трима, а после по дузина всеки път. Започнал да строи къща тип плантация, каквито белите хора така отчаяно желаели. И както и равните нему, скоро си създал репутация на човек, който управлява собствеността си като феодален лорд в любимите средни векове, което ще рече, с крайна жестокост и собствено правораздаване и с липса на всякакви ограничения по отношение на променливите му настроения, особено важащо за отношението му към хората под него, което обхващало почти всички.

Нагоре и надолу по долината за Федърстоун се разказваше една история. Чух я много пъти през следващите години, но я повтарям много предпазливо, защото има достатъчно неверни истории за мен самия и то напечатани, така че се съмнявам във всяка форма на разказа поне двайсет и пет процента. Един вид фактор празни приказки, който винаги трябва да се отчита в емоционалния тефтер по същия начин, по който се отчитат изхабената хартия или малките кражби.

Преди много години, непосредствено след създаването на Краншоу, но преди смъртта на жена му, докато Федърстоун отсъствал от къщи по работа с клуба на понитата, а жена му била на гости у роднини, зет му откраднал пари от него. Мъжът, който бил глупак и пияница, отишъл не другаде, а в самата спалня на Федърстоун, преровил всичко и отмъкнал една от касите с пари изпод леглото. В нея имало доста голямо количество златни и сребърни монети. Някои смятат, че стойността им трябва да е възлизала на четири хиляди долара, което може, но може и да няма връзка с това как ще осъдите реакцията на Федърстоун. Когато Федърстоун се върнал вкъщи и установил загубата си, никой в дома му не знаел нищо за откраднати пари. Той се развилнял и изгорил ръцете на една от домашните прислужници на кухненския огън, за да му разкрие името на крадеца. След като се излекувала, жената имала розови петна от белези във формата на раковини по цялата външна страна на ръцете си. Това, което тя казала на Федърстоун, било, че братът на жена му бил в къщата, докато него го нямало, и че й дал пет долара, за да не казва и се заклел, че ще й пререже гърлото, ако каже. Федърстоун дал на жената бучка масло да намаже ръцете си и й казал: „Нито за минута не бих се притеснявал от тази заплаха, защото той няма да доживее да я изпълни“. Отишъл направо в къщата на брата и намерил непохарчения остатък от парите си. После довлякъл мъжа на верандата и го пребил до смърт с юмруци, защото, както се хвалел по-късно, искал убийството да има интимен характер, кожа до кожа, без посреднически инструмент, който да му пречи, не използвал дори и ножа с дръжка от рог на мъжки елен, който стоял между него и това крадливо копеле, зет му. И представете си: Федърстоун обичал жена си с изгаряща страст. Това не бива да се забравя. Когато за първи път чух историята, помня, помислих си, че съпругата му е била единственият му останал родственик в целия свят, с изключение на Клеър, която по онова време трябва да е била бебе. И въпреки това той убил зет си от някакво чувство за сурова справедливост.

Но това било тогава. С времето Федърстоун омекнал, както хората имат склонност да правят. Поне такова беше общото широко разпространено мнение. Въпреки че в повечето случаи смятам, че идващото с възрастта омекване на характера се дължи повече на щедростта на другите, а не на промяна в самите нас. Това е една от сладките сделки, които животът предлага: колкото повече остаряваме, толкова повече ни се прощават нещата, които сме вършили на двайсет и седем години. Независимо от това, Федърстоун в средната си възраст, на която можех да бъда свидетел, управляваше именията си с лекота и от известна презрителна дистанция. Може би беше различен. Времената със сигурност бяха други. Ако някои от робите се провиняха, той считаше, че е под достойнството му да ги бие с камшик, просто се отърваваше от тях, като ги продаваше в Алабама или Луизиана. Въпреки всичките му имения, беше самотен човек. Единствена, останала му все още на земята, беше Клеър и той я обичаше със свирепа, в преобладаващата си част абстрактна любов. Така че, спомняйки си за Речната долина, нищо чудно, че възприемах Клеър в голямата къща като девойка, държана в кула, а себе си като отчаяно романтичен самотник, един вечно копнеещ Ланселот. А Федърстоун, вътре във високата къща сред плантацията, привлекателен и страшен. Един ден Артур, на другия ден Мерлин.

По средата на следобеда в този първи ден Федърстоун седеше начело на масата. Покани ме да седна между него и Клеър. Започна неделният обяд, като прочете едно стихотворение от Робърт Бърнс от малко дебело томче, кожената подвързия на което беше протрита от покритите с пера ъгли на обложката й. Прочете онова стихотворение за края на странстванията, а по тона на гласа му за мен нямаше никакво съмнение, че стихотворението се явява заместител на молитвата преди хранене.

Докато си сервирахме от блюдата с печено свинско и пържени пилета, и от купите с боб, тиква и бамя, от малките порцеланови чашки с лютеници и сосове, Федърстоун започна да ме разпитва.

Някои от въпросите бяха лесни. Къде съм роден. Кои са родителите ми. Как съм се озовал там, където съм. Накъде възнамерявам да се отправя от тук както в географски, така и в най-общ смисъл в живота.

Казах горе-долу истината без никакви емоции. Човек може да изтощи хората със своите собствени чувства. Казах, че съм сирак, продаден в пустошта, и че живея в Уейя от дълго време, моят род са хората на Беър и съм стигнал дотук с упорита работа, че се подготвям за кариера на търговец и адвокат, и че планирам да изчета много хубави книги, преди да умра.

Тогава Федърстоун ме хвана неподготвен и попита: „Когато се молиш, Уил, за какво се молиш?“

— Моля? — казах аз. — Сър?

— За пони. За повече пари. За нова шапка. От този род неща.

— Учили са ме, че е грешно да се молиш за неща, свързани с материалното ти благо.

— Значи, като се обръщаш към Бог, единственото, което си позволяваш, е да го молиш човечеството да стане по-добро или да не вали прекалено много в Китай?

— Или за чисти сърце и ум, освободени от желанията.

— Значи се молиш за смъртта.

— Сър?

— Тъй като всичко, което спомена, е неосъществимо на тази земя. Или не си забелязал?

В този момент Клеър притисна топлата си длан към вътрешната част на бедрото ми под масата. И силно го придърпа към себе си. Тя сигурно е искала да ме успокои, но тогава това съвсем не изглеждаше така. Всъщност изобщо не.

По залез-слънце тримата седяхме под една топола на поляната зад къщата на ниски дървени столове с наклонени облегалки. Столовете бяха обърнати да гледат надолу към долината, проточила се гледка по посока на синия запад. Федърстоун отвори едно френско червено вино, като стискаше бутилката между коленете си. Бързото експертно издърпване показа зацапания цилиндър на корковата тапа, набодена на отварачката. Наля виното, червено като разтопен гранат, в шлифовани чаши на високи столчета. Бледооранжеви и кремави цветчета от магнолията лежаха нападали по младата зелена трева. Говореше за книгите, които беше чел напоследък и обясняваше защо толкова много ги е харесал или не. Клеър изказа мнение по тях, което не съвпадаше изцяло с неговото. Предложи да ми заеме три от най-добрите и не след дълго аз седях с малък кафяв пакет, който сковано лежеше в скута ми. Попита ме дали съм чел Норт Американ Ревю. Не бях го чел, но реших да поправя този пропуск колкото е възможно по-скоро. Федърстоун ме уведоми, че обикновено не търгува в пункта, тъй като неговите и на близките му нужди се задоволяват предимно от земите му, а когато се наложело, ползвал снабдители от Чарлстън или Филаделфия. Но ми пожела успех в начинанието, тъй като основите на всички нации почиват върху камъните на търговията.

Яздех към дома късно, полюшвайки се пияно на седлото, луната, планетите и звездите бяха разположени в дълбочина на небето, сякаш бяха наредени от вътрешната страна на фуния. Уейвърли отскачаше при всяко помръдване на сянка от дърво покрай пътя. Помислих си, че единствените случаи, когато съм пил алкохол, е било в присъствието на Федърстоун, и двата пъти с пиянска невъздържаност.

Девет десетилетия надолу по усуканата пътека на живота — въпреки опустошението на времето, нощите, в които се мяташ от безсъние, докато влажните чаршафи се омотават като въжета около глезените ти — все още си ги спомням с най-малки подробности — следващите благословени и като фатален рай лета, през които аз безвъзвратно се влюбих в двамата Федърстоунови.

Яздех до Краншоу през няколко дни под претекста, че връщам заетите книги и избирам други. Бях направо опиянен от богатството на библиотеката на Федърстоун и от възможността да видя Клеър. Между визитите четях като луд до късно през нощта, така че да мога да се върна по-скоро. А и книгите трябваше да бъдат прочетени, защото Федърстоун ме разпитваше подробно за тях. Дори и да умеех да дрънкам глупости и да бях авантюрист — което по онова време все още не бях — това не би ми помогнало много, защото, за разлика от много богати хора, Федърстоун беше прочел повечето от книгите, които притежаваше. В тези най-ранни дни яздех до Краншоу покрай реката в меката светлина на пролетните следобеди и яздех обратно към магазина си под различните смаляващи се фази на Луната на цветята.

Повечето вечери Клеър излизаше заедно с мен до мястото, където оставях Уейвърли на грижите на младото конярче. Бях се научил да подавам на момчето монета с едната си ръка, докато поемах поводите от него с другата. След като момчето си тръгнеше, Клеър и аз просто докосвахме ръцете си.

— Излез тази нощ — каза Клеър.

Тя взе кутията с хартия за писане, която беше купила, пъхна я под мишница и започна да брои монети от чантичката си.

— Да изляза? — попитах аз.

— Долу под моя прозорец. Но след полунощ. Федърстоун е буден и чете до това време. Един или два часа би било добро време. Ела пеш. Не вдигай шум. Бъди там.

— Да бъда там за какво?

— Ако не знаеш за какво, по-добре не идвай.

— Нощта е студена — казах аз, — зимата на къпините.

— Няма студена нощ за влюбения мъж. Ако си такъв.

Протегнах ръка за монетите, но тя ги затисна на тезгяха, като че ли имаше твърде силна ръка на карти и правеше залагане, което не може да загуби.

Наистина беше студено в онази нощ. Последната пролетна слана беше паднала, а по пътя към Речната долина беше тъмно като катран. Полуосветената Луна на засяването се появи чак когато бях почти стигнал Краншоу и се чудех дали в плановете си Клеър отчиташе времето, ръководейки се от нея, изчаквайки с дни, за да ми заповяда да дойда, да вървя през черната тъма на гората, за да стигна до тайното място на срещата, вече огряно от лунна светлина, чувствайки се потаен и непочтен в нощта.

Отдалече къщата изглеждаше тъмна. Федърстоун беше оставил своите тримесечни издания, беше загасил свещите и си беше легнал. Изчаках, докато луната се извърти на един час в небето и хвърлих сянката си като петно върху земята. В този момент зад един прозорец на втория етаж се запали светлина. Слаба, осветена откъм гърба фигура отвори долната част на прозореца и аз видях как Клеър се облегна на него, огряна от луната. Държеше лист хартия с размера на печатен лист. Започна да го сгъва старателно. Виждах колко прецизно се движат ръцете й. Плоската хартия стана триизмерна. Тя й придаде форма на обикновена птица, на която ясно се разпознаваха главата, крилете, опашката и острата човка. После я пусна във въздуха. Птицата се плъзна към мен, мина над мен, бледа форма на фона на звездите. Втурнах се след нея към края на гората и я хванах, когато се приземи върху мъртвите бурени. Обърнах се, погледнах към прозореца, но той беше затворен и тъмен. Взех хартиената птица и се заизкачвах нагоре от Речната долина към къщи.

На светлината на огъня видях, че хартията е цялата изписана. Разгънах я внимателно, разваляйки птицата сгъвка по сгъвка и намерих не лично любовно писмо, а преписан пасаж от неизвестен тогава поет. В него се разказваше за детството, извори и фонтани, страст, планини, есен, и светкавици. Сякаш авторът се беше опитал да сгъсти значимите елементи от настоящия ми живот в по-малко от две дузини стихове. С много по-малки букви на долния край на листа Клеър беше изписала пълна библиографска справка. Автор, заглавие и подробности за публикацията. Прочитах и препрочитах поемата, после лежах буден през остатъка от нощта, мислейки си за нея и за значението й.

До сутринта на другия ден бях взел решение да отговоря на предизвикателството на нейната нагъната летяща птица. Като израз на обич, реших аз, тя можеше да бъде надмината. Например, ако бях аз, бих подпалил хартията, преди да я пусна във въздуха. И макар че бях трогнат от поемата, която разглобената птица разкри, аз предпочитах да направя нещо свое. И ето това бяха елементите, с които щях да боравя. Полет, огън, поезия.

В научния раздел на един брой от тримесечните списания, което бях взел от библиотеката на Федърстоун, бях прочел как летят балоните с помощта на горещ въздух и бях видял илюстрации на опънатия мехур с добре облечени пътници, които махаха с ръце от висящата кошница към изумената долу тълпа. Удивително, наистина. Но това също беше нещо поддаващо се на миниатюризация, беше въпрос само на пропорции, повдигащата сила на топлината спрямо теглото на балона и кошницата. Представих си изсушен лист, подхванат от горната част на огън при лагеруване, на люспичка бледа пепел изхвръкваща нагоре през комина. Така че поръчах осем червени копринени шала от най-фино качество и макара копринени конци от моя снабдител в Чарлстън, започнах да рисувам модели на кошничка от тънки върбови клонки и се захванах да съчинявам стихотворение, подходящо за случая.

На седемнайсетия ми рожден ден, както и през последните няколко години, бях решил да не обръщам внимание на събитието. Вършех си обикновената сутрешна работа, нахраних Уейвърли и го ресах с четката, докато лятната му одежда заблестя като око на елен. До обяд само няколко клиенти бяха дошли в магазина, за да разменят нещо. Женшен срещу евтин памучен плат. Еленови кожи срещу палешници. Безкрайният досаден кръг на търговията. После Клеър влезе в двора с кабриолета на Федърстоун, тъмното, открояващо се покритие на който беше събрано и изглеждаше като купчина нагънати крила на прилеп. Седях на верандата и четях Есе за закона на договорите и споразуменията от Пауъл[2].

— Направих ти торта — каза тя, — качвай се.

Заключих вратата на магазина, надрасках една бележка на английски и на слогова азбука и я закачих на вратата. Ще се върна скоро.

Клеър дръпна поводите и ние потеглихме, отправяйки се на север, през долината до коларския път, който се изкачваше нагоре покрай потока около миля-две, след което се стесняваше в пътека, водеща до Сечището на големия гущер. Като стигнахме края на пътя, на едно обширно място до потока, ежедневният дъждовен порой се изсипа върху нас, капките бяха големи колкото перли, които със свистене падаха от небето. Слязох и побързах да вдигна чергилото на кабриолета, но за това трябваше да изправя рамката и да опъна навосъчения брезент върху нея, после да поставя страничните завески и, докато свърша, и двамата бяхме напълно мокри, а силният дъжд беше преминал в леко ръмене. Потокът течеше пълноводен, сочните листа на дърветата блестяха и от тях се стичаха капки вода. Един облак мъгла се спусна долу по течението на реката и се разпростря между дънерите на дърветата. Това беше един зелен свят, какъвто оттогава до сега не съм виждал. След като бях изчел известен брой книги за джунглите на Амазония и Конго, стоях и се чудех дали е възможно те да са по-тучни от този мокър залив през месец юли.

В нашата малка притъмена стаичка слушахме как от дърветата се стичат капки върху брезента, а после доста дълго се целувахме. По едно време Клеър се отдръпна от мен и се облегна назад върху навитата на руло кожа, чиито бели шевове силно се открояваха на черната облицовка. Пое си дълбоко дъх, извади една папурена кошница изпод седалката, заметната с покривка на сини и бели квадратчета, дръпна покривката и под нея се показа жълта торта с жълта глазура, която се беше свлякла надолу от горещината през деня и друсането по пътя нагоре по реката. Самата торта се беше разпукала и започваше да се разпада на части. Но Клеър я оформи отново с две ръце, придавайки й, доколкото беше възможно, цилиндрична форма, като вдигаше глазурата и я слагаше на мястото й с нож с широко острие, което извади от кошницата, и когато свърши, резултатът поне наподобяваше торта, направена от блатове. Ядохме в кабриолета, като режехме с ножа смачканата и увиснала на една страна торта в белите на сини шарки порцеланови чинийки на Федърстоун, ползвайки само пръстите си, защото тя беше забравила да вземе вилици. Светлината под мокрите дървета беше зелена, а дъждовните капки все още обилно се стичаха от клоните и падаха с барабанене върху опънатия брезент.

Държах последната вкусна хапка от тортата в ръката си. Моят рожден ден.

Седях една минута и казах: „Откъде знаеше, че имам рожден ден?“

— Баба Катерица ми каза.

— А тя как знае?

Клеър направи едно леко въртеливо движение с ръце, като това на духа от танците на бугерите. Каза: „Така както знае всякакви други неща.“

— Ти си ходила чак при нея? Това е половин ден езда до дефилето.

Клеър отговори: „По това време на годината обичам да съм на открито и да обикалям наоколо“.

Късно през август кучият дрян и трепетликата край потока долу под магазина вече бяха почервенели. На верандата Клеър пъхна ръка в деколтето си, между гърдите. Извади един малък мускал, който висеше на кожена връвчица около врата й. Наклони се напред, сведе глава надолу и отметна косата си с китката на ръката така, че да изхлузи връвчицата. Тилът на врата й беше бял, аз я спрях с ръка и се наведох, за да я целуна там. Тя разтърси глава, отметна косата си обратно и ми подаде мускала.

— Виждаш ли това? — каза тя.

— Трудно е да не го виждам, като ми го размахваш право в лицето.

— Това ще те запечата завинаги при мен.

— Аз вече съм се запечатал.

— Ти си на седемнайсет. Всяко хубаво момиче, което ти се усмихне, става любовта на живота ти. Поне за известно време.

Не спорих.

Тя посегна към колана на полата си и извади сгънат лист хартия с размер на книга. Разгъна го, а слънцето го огря и аз можах да видя неелегантния остър почерк от опаката страна на хартията.

Каза: „Според Баба Костенурка трябва да изрека тези думи“.

Загледа се в листа и започна да чете със силен глас, като че ли публиката й беше много повече от един човек.

Да имаш безсъние.

Да имаш безсъние и да мислиш за мен.

Да ме искаш.

Да искаш само мен.

Промени се в този миг.

Промени се.

Сега аз притежавам мислите ти,

Притежавам дъха ти,

Притежавам сърцето ти.

Клеър сгъна листа и го втъкна отново под колана си.

„И още, трябва да направя това“ — каза тя.

Отвори капачето на мускала и изсипа някакъв прах върху дланта си, тъмен като смляно кафе. Около чаена лъжичка. Протегна ръка и каза: „Вдишай го с носа си, все едно че смъркаш.“

Сложих лицето си в дланта й и смръкнах силно, прахът проникна в мен. Не изпитах нищо, освен сърбеж в носа, очите ми засълзиха, докиха ми се.

Имаше останал още прах, който беше потънал в гънките на ръката й. Тя го погледна, като че ли по някакъв начин не бях отговорил на предизвикателството.

Мисля, че каза: „Оближи го“.

Прахът нямаше никакъв вкус, но дланта й беше солена.

— Сега от теб се очаква винаги да ме желаеш — каза тя.

Нямах ни капка съмнение в това, нито тогава, нито сега. Не знам какъв беше този прах. Сушени билки и корени, гъби, плесен и меча жлъчка, стрити в хаванче с чукало. Или нещо подобно. Така и не отдадох голямо значение на праха. Но вярвам, че думите проникнаха в мен и ме промениха и все още действат. Думите ме разяждат и ме държат жив. И когато умра и ме поставят в ковчега и в тъмната земя, и всичките ми различни души умрат и от мен не остане нищо, освен безчувствени кости, нещо в костния ми мозък все още ще изпитва копнеж, желание, което ще продължава да живее извън плътта.

Червените копринени шалове, които бях поръчал, най-после пристигнаха в началото на есента. Тъкмо навреме, защото не след дълго Клеър заминаваше да учи в Савана. Нарязах копринените правоъгълници на клиновидни парчета и се опитах да ги зашия едно за друго в сфера с отвор в долния край, но бях обезкуражен, когато видях, че работата ми е груба и сферата не е съвсем кръгла, малка червеникава торбичка за брашно, вместо елегантната геометрична форма, която си бях представял. Прецених повече в полза на функцията, а не на формата, оказа се, че странното нещо, което бях направил, беше леко като паяжина и ако го повдигнеш към дневната светлина, можеш да четеш през него. Нарисувах кошничката за свещта. Исках да е точно такава и занесох рисунката на една кошничарка на територията, приведена старица с лице цялото набраздено от възрастта, но с името Изправящо се Младо Еленче. Тя изплете кошничката точно както я бях поискал, от нацепен бук, чиито ивички бяха тънки като хартия, а основата и вътъкът бяха на такова разстояние, че да образуват доста големи дупки. Кошничката щеше да побере наведнъж голямо количество остатъци от свещи, но можеше да се държи с една ръка и тежеше по-малко от голямо черничево листо. Завързах я за балона с копринен конец, запалих свещите, държах отвора на торбичката над тях, за да улови топлината, и с почуда гледах как се издува и леко се издига във въздуха, точно както я виждах да лети във въображението си. Свалих балона, когато достигна височината на главата ми, изгасих свещите и прибрах всичко, за да изчакам някоя безветрена и безлунна нощ.

Отне ми цялото лято да съчиня подходящо стихотворение. Честно трябва да призная, че последният вариант звучеше много подобно на стихотворението от птицата. Но моето беше по-кратко и с много повече подробности, отнасящи се до образа на Клеър и нейните специални качества, както и до географското описание на долината. Преписах стихотворението с най-ситния си почерк на ивица хартия, навих я стегнато на руло и го привързах да виси на дълъг конец от кошницата. После зачаках.

Когато Клеър дойде отново в магазина, времето беше хубаво, а луната още тъмна, и аз й казах: „Бъди на прозореца си. След полунощ“.

Сгушил се бях в тъмното под жълтия прозорец и палех няколкото свещи. Като ги запалих, разгънах отвора на копринения балон и оставих топлият въздух да го напълни. Балонът се надигна като дух на мъртвец, светеща червена плазма, издигаща се в мрака. Клеър се облегна напред, черна фигура на фона на жълтия й прозорец. Не докосна нито балона, нито кошничката, само се пресегна, издърпа хартията, прегриза копринения конец със зъби и остави балона да лети.

Полъхна вятър, лека въздишка на нощта, толкова слаба, че не би могла да размърда дори сухите листа на земята. Но достатъчно силна, за да отнесе балона далеч от къщата до спускащата се надолу пътека. Той се понесе към царевичната нива, само на няколко метра от земята, светещ и загадъчен, движещ се към тъмната линия на есенните дървета. А после изведнъж моят балон падна върху сухия склад за фураж и се срина, а кошницата се обърна и се подпали като прахан, подпалиха се и листата на фуража. В миг плевнята гореше като сигнален огън в полето, пламъците достигаха девет метра в нощта и издаваха силен съскащ звук.

Погледнах към жълтия прозорец на Клеър, той изведнъж стана тъмен. Изтичах и легнах зад лавровия храст. Долу някой светна. Федърстоун, току-що станал от леглото, осветен откъм гърба, без никакви дрехи на него, излезе през вратата, като вървеше спокойно с пушка в ръце. Сложи я на рамо и изпразни двата пълнителя по посока на нивата, два шумни изстрела, които оставиха дълги жълти проблясъци върху земята около него. Мисля, че стреля повече, за да заяви себе си, отколкото с надежда да улучи нещо. След това се прибра обратно в къщата. Ако бях художник, щеше да ми трябва доста голямо усилие да пресъздам тази сцена, тъмно нощно небе с разкъсани облаци, горящ плевник и гол мъж в ореола на светлината от изстрелите на пушката.

[1] Конестога — закрита каруца, тип фургон, много разпространена по времето на завоюването на Дивия запад в Америка. Това е името и на едно индианско племе. — Бел.ред. ↑

[2] Джон Джозеф Пауъл (1753–1801) е известен английски теоретик на правото. Есето е една от най-популярните му творби. — Бел.ред. ↑

7

Както беше планирано, Телънт и аз си разменихме търговските постове, когато започна да става студено и след като Клеър замина за Савана. Обратно в Уейя не се виждах често с Беър, докато суровото време не го накара да слезе от планината. В зимната къща тази година, докато вятърът виеше навън, а димът от дървата се стелеше гъсто под тавана, слушах ловните истории на Беър от месеците, когато ме е нямало. Това беше поредица от сезони, в която всичките му самотни излети през горите бяха отчаяно страховити, на косъм от фаталното. Той разделяше разказа на три части, не спестяваше никакви подробности, защото имахме много време на разположение. Но аз ще обобщя.

По средата на зеленото лято го ухапала огромна змия, много по-дълга от неговия ръст. Главата й била голяма почти колкото кучешка, зъбите й били с размера на изкривените му показалци. Мислел, че този вид змии отдавна са си отишли от този свят, но грешал. Прасецът на крака му се подул и станал дебел колкото отвора на кофа и той не можел да се движи из планината. Дни наред лежал под козирката на една скала, без да яде, само пиел по малко вода, която се стичала през пукнатина направо от скалата. Кожата на прасеца му почерняла, после се разцепила от коляното до глезена. Чак след две седмици успял да изкуцука до вкъщи, слаб като царевично стъбло.

При следващото му пътуване, в разгара на есента, по невнимание застрелял и убил един сив вълк на здрачаване, като го взел за съвсем друго животно, млада кошута или дългокрако прасе. Светлината била много слаба, а той бил нетърпелив. Разбира се, грехът, че е убил вълк, обезсилил пушката му за по-нататъшна употреба. Опитал се да я изчисти, като напълнил барабана със седем тънки жилави пръчици от киселица и я потопил да престои в реката, но въпреки това, тя не можела да улучва целта. Така че накрая се предал, свалил механизма на спусъка и я подарил на децата в селото да я ползват за игра.

После, още на следващото му пътуване, през краткия период на студената сива ранна зима, си направил лагер на ръба на една скала, горе при високите ели. За вечеря имал само чай, който си бил сварил на накладения огън от някакво повехнало от сланата, но с хранителен вид растение, наподобяващо гъба или лишей, което той намерил в градинка близо до скалата. Бръснещ вятър се появил малко след като се стъмнило. Необяснимо и без прецедент звездите станали големи като борови факли, които горели по цялото небе. Пълната Луна на снега била като блестяща дупка в тъмнината, през която един друг свят започвал да става видим. Това било откритие, заслужаващо пълно внимание. Беър лежал на ръба на скалата, погълнат от удивителната нощ и дългия лунно-сивкав пейзаж, проточил се в планински далечини, каквито никога не си бил представял. Тъй като умът му бил зает с друго, той оставил огънят да загасне и забравил да се завие. Когато започнало сребристото зазоряване, едва можел да движи краката си. Отишъл до близкото поточе и ги потопил в студената, бавно течаща вода, но въпреки това загубил почернелия палец на левия си крак от премръзване.

— Какво лошо съчетание на луни — каза Беър. — Най-лошото ловуване, което съм имал.

След това аз смених темата и му разказах моята любовна история от лятото. Разказвах я в продължение на ден-два, между храненията и спането, като се стараех да бъда забавен с материала, с който разполагах — подробности за Клеър и Федърстоун, красотата на Речната долина, пищността на Краншоу, моите терзания и копнежът ми по Клеър.

Когато дойде ред на Беър да говори за любов, първият ред от историята му беше следният: аз бих могъл да се наслаждавам на старост, изпълнена със спокойствие и респект като глава на моя народ, мъдър съветник, добър разказвач на истории през зимните нощи. Вместо това обаче аз съм глупак и обект на клюки и присмех.

В този момент си помислих, че сигурно съм попаднал на състезание по разказване на истории и единственото, което можех да сторя, беше да слушам.

Беър каза, че се бил влюбил дълбоко и отчаяно в една красива млада вдовица главно заради нейната безмилостна и ненаситна любовна страст. Казвала се Лист-от-Кучи Дрян или Сара. Не можел да й се насити. Така че когато тя казала, че ако иска да продължат, трябва да се ожени за нея и за двете й сестри, той точно това и направил, защото все още държал на старите нрави, макар тези със смесена кръв и белите шотландци в Нацията да заявявали, че старите нрави вече са пометени и женитбите трябва да стават само между двама души, ограничение, което не се спазвало преди.

Тук трябва да кажа, че Беър бил женен доста пъти, но или не искаше, или не можеше да даде точен брой на женитбите си. Да кажем обаче, че е имал голям брой жени, би създало неточно впечатление. На паша, който управлява харема си или на петел, обслужващ цяло ято кокошки във фермата. Някои от жените той беше напуснал, други бяха напуснали него. Беше горе-долу поравно. Не хранеше лоши чувства към нито една от тях. И все още тъгуваше по първата си жена, Дивия Коноп, с горчива болка, почти петдесет години след смъртта й. Когато мислеше за нея, той ставаше вечно млад като нея, защото тя завинаги щеше да остане на седемнайсет години и голяма част от любовта му беше там при нея.

Сара обаче беше достатъчно разумна да не ревнува от мъртвата, или изобщо не я беше грижа в каква посока прелитаха истинските чувства на Беър. Той се оженил за трите сестри едновременно, а те довели със себе си няколко свои братовчедки, вдовици и стари моми, майка с ужасен характер и една стара прабаба, която твърдяла, че е живяла няколко десетилетия след стотната си година. Така че Беър бил в пълно малцинство и обсаден от многото си нови жени, които се нахвърляли върху него и имали превес при вземането на повечето решения, освен в традиционните мъжки области като войни и ловуване, от които първото изобщо не съществувало, а второто било само сянка от миналото и в повечето случаи служело като оправдание на мъжете да се измъкнат в спокойствието на горите.

Жените на Беър се съгласили с него да следват поне традициите, които повелявали, че нивите са грижа на жените и така те станали изцяло тяхна собственост. А също така и къщата, житницата и разбира се, къщата за месечните неразположения, която, след като години стояла необитаема, изведнъж започнала бързо да се оживява с настъпване на пълната луна. Ако Беър някога се осмелявал да отиде в нивите просто, за да поразговаря с жените — защото не проявявал интерес към копанта — те го прогонвали. Най-възрастната жена — баба Мо, защото мъжът й бил великият Обесен Мо, била по начало ниска и близо до земята, а възрастта на практика я била превила почти на две поради ревматизма, стигала едва до кръста на Беър. Дори и така тя веднъж тръгнала след него с една стара мотика от кремък и хленчела: „Няма мъже в моята царевица, никакви мъже няма“.

Беър спял повечето нощи в общинската къща и когато не издържал, се промъквал пълзешком по лунна светлина да посети Сара в къщата й, несигурен в шанса, че тя ще склони да спи с него. И ако Беър почти нямал желание за останалите жени, те от своя страна нямали никакво за него. Една от тях като че ли изобщо не можела да го понася и правела ядосани хапливи забележки по адрес на всяка негова дума или действие, друга пък го третирали като клоун, който Бог бил създал за нейно лично забавление. И трите жени имали любовници, които идвали и си отивали. Тези млади мъже ядели от храната, при изгрева на луната изчезвали в спящите къщи, а на разсъмване си отивали. Всичките жени използвали лек, който ги предпазвал от влюбване, така че сърцата им оставали свободни и чисти. Но те използвали също така и формула, която да кара мъжете да се влюбват в тях, и по този начин имали неимоверна власт. Беър бил в много неизгодна позиция спрямо тях.

Скоро любенето на Сара, което преди женитбата било страстно и ежедневно, изведнъж намаляло, докато накрая на Беър започнало да му се струва, че еклипсите на луната все повече зачестяват. И дори когато го приемала, той ставал обект на шеги дни наред след това, защото колибата, където спели жените била малка, както бяха всички къщи в Уейя, и всякаква любовна интимност в такива затворени места била просто илюзорна, поддържана от благоприличието и сдържаността на останалите обитатели. Но семейството на Сара — майка й и сестрите й, и особено баба й, не притежавали нито едно от двете качества. Те обсъждали любовните звуци на Беър, докато ядели супата си на закуска и се състезавали една друга да видят коя от тях най-сполучливо ще имитира стоновете му. Издавали звуци на диви прасета, които ровят в земята, свирукане на мармот, магарешко пръхтене, гарванови звуци. Беър обикновено или изчезвал от къщата, или прекарвал цял ден сърдит край огъня в общинската къща, или тръгвал да скита покрай реката, независимо от времето, в търсене на компания и взаимност, като в тези случаи пристигаше в търговския пункт, започваше да пие и да проклина любовта във всичките й форми и искаше аз да съм там да го слушам, защото Телънт беше лош слушател и не даваше и пукната пара за разказите му, той само пишеше цифри в тефтерите.

8

Това следващо лято в Речната долина не се занимавах много с бизнес. Нито прехвърлих някоя правна книга. Бях зает предимно с лекото тегло на гърдите на Клеър в ръцете ми, отзвука за някое ново стихотворение от Куортърли Конгъри или Норт Американ Ревю в главата, с безмълвните цветове на дългите залези, късните вечери в Краншоу, осветени от множество свещи. А по-късно с вихъра от звезди по нощното небе, докато яздех към къщи, тъй като никога не оставах да нощувам в плантацията.

Онова лято Федърстоун наливаше вино в големи количества, а аз по това време вече разбирах достатъчно от търговия, за да преценя значителната цена на всяка от бутилките на свободния пазар. Той купуваше само най-доброто. Шампанско в следобедите, а бордо за вечерите. Лееше френското вино, сякаш струваше не повече от чистата тежка изворна вода, която бликаше студена и безплатна от земята. Библиотеката му също беше безплатна и аз четях от нея със също толкова голямо пристрастяване. Тамерлан на По, Байрон и Блейк, ярките, абсурдни романи на Брокдън Браун[1], Аркадия на Сидни изглеждаше особено подходяща. Нищо не можеше да направи Федърстоун по-щастлив от това да гледа как Клеър и аз четем, или потънали в столовете на поляната при хубаво време, или пред слабия огън, запален в хола, когато валеше.

В ясните нощи Федърстоун запалваше в двора хвърлящи искри високи до главата огньове, седеше на ръба на светлината, допиваше си виното и ни изпитваше за последните прочетени книги. Когато накрая се прибираше в къщата, за да спи, Клеър и аз отивахме до реката, събличахме се голи и се любехме тайно, потопени до шия в студената вода, сутрешната мъгла разстлана върху черното лице на реката около нас, моите крака заклещени дълбоко между кръглите камъни, а нейните увити здраво около кръста ми.

Следобедите Клеър и аз скитахме из долината в кабриолета на Федърстоун и спирахме, когато ни се приискваше да се сграбчим и да се опипваме един друг на подпъхнатите, навити на руло кожени седалки, върху покритите с мъх брегове на реката и на открито насред реката върху окръглените речни камъни, които водата обливаше отвсякъде с бяла пяна, когато дъждът косо падаше от небето и свистеше около нас или слънцето прежуреше и реката замирисваше като цялата долина — на земя, камъни и растения — когато дъждовната вода ставаше като чай, свличайки се надолу по склоновете, за да се влее в реката. Любехме се толкова често под открито небе, че Клеър беше почерняла надолу по гърдите и корема, а също и по изпъкналото дупе, по-малко отзад по бедрата. Преди това, през май, всичките тези части бяха блестящо бели, смешните дрехи на младата лейди бяха измислени така, че при нормални обстоятелства единствените части, които слънцето изобщо можеше да докосне бяха ръцете, в случаите, когато тя се осмеляваше да си свали ръкавиците, и лицето, когато го показваше изпод сянката на периферията на бонето си. Предполагам, че съм бил също толкова почернял, макар че единственото, което си спомням, е една много некомфортна нощ, когато задникът ми беше толкова изгорял, че трябваше да спя по корем, а на следващата сутрин тайно се мазах със сок от зелени домати, който е всеизвестно успокоително средство в такива случаи.

Сутринта преди лятното слънцестоене. Ровех с ръце в една дъбова кошница с прашни чаталести корени, разстилах ги, за да преценя и избера здравите. Изсипвах ги в сандъчето на кантара, потупвах с пръсти теглилките ту от едната, ту от другата страна, докато постигна баланс. Отбелязах теглото и цената в тефтера до името на мъжа. Летящата Катерица.

Попитах го: „Кредит ли искаш или в брой?“

Той стоеше и гледаше несигурно в пода. Като че ли не беше правил това дузина пъти напоследък.

— Кредит — каза той накрая.

Записах петдесет цента в книгата и му подадох кошницата. Той излезе и аз го последвах до верандата. Клеър беше в двора на магазина, възседнала кон, който не познавах, а зад седлото й се виждаха два пълни панера.

— Отиваме на поляната и ще спим там три нощи на пълнолуние.

— Отиваме? — попитах аз.

Тя говореше на английски и макар Летящата Катерица да казваше, че не разбира нито дума от него, ме изгледа странно, после продължи към пътя, погледна отново назад и отмина.

Клеър каза: „Затвори. Оседлай Уейвърли и да вървим. Хайде“.

— А Федърстоун? — попитах аз.

— Замина, на път е, няма да се върне една седмица. Ще пътува из околностите около месец.

Прикрепих две торби за седлото, завързах ключалката на склада за скобата на вратата на магазина, стегнах я здраво и оставих бележка Ще се върна скоро. Времето тогава се измерваше по различен начин.

Яздейки, се отправихме по пътя, който водеше към Сечището на гущера. Клеър водеше. И през целия път гледах как косата й пада на гърба и й се наслаждавах, виждах как улавя светлината и се мести с всяко движение на коня нагоре по неравната пътека. Проходът беше пълен с камъни, променяше посоката си нагоре към планината и се налагаше дузина пъти да пресичаме потока. От влагата листата на дърветата висяха тежки и тъмни на клоните. Целият свят ухаеше, като че ли си извадил покрит с мъх гладък камък от дъното на реката и вдъхваш миризмата му. По обяд небето беше като синьо платно, избеляло почти до бяло от много пранета, от хоризонт до хоризонт не се виждаше нито едно облаче. До следобеда заваля дъжд от черни облаци, изливаше се като пикня от ботуш, известно сравнение, смисълът на което никога не можах да разбера. След това в гората стана толкова мъгливо, че не можеше да видиш ушите на коня пред себе си. После слънцето започна да залязва, като хвърляше жълти и червени лъчи през разчупените облаци. Сумракът се задържа толкова дълго, че започваш да подозираш, че нощта може никога да не настъпи. Ако имаше годишно време, в което като млад да пътуваш из планината, това беше то.

Стигнахме поляната при изгрева на луната и си накладохме малък огън. Бяхме решили да не готвим и ядяхме само солени бисквити с меко сирене и желе от люти чушки, които бях донесъл. И четири пресни праскови, които бяха принос на Клеър и които ние ядохме с ръце като ябълки, мъхавата кожичка и жълтата месеста част, всичко заедно. После си направихме гнездо от одеяла във високата зелена трева и наблюдавахме Луната на зелената царевица, която се движеше бавно, пресичаше сияйната арка на небето и изглеждаше толкова по-голяма от която и да е от зимните луни, че не ти се вярва това да е същото небесно тяло. Конете пасяха на известно разстояние, а гърбовете им тъмнееха от росата. Спомням си как по някое време преди разсъмване Клеър се измъкна изпод одеялата, цялата гола, босите й крака, рамене и тъничкият й гръб, сини на лунната светлина, докато високата трева сребрееше полегнала на една страна на тежки снопчета като коса на жена. Тя обиколи наоколо, за да се полюбува на гледката и се върна под одеялата трепереща, целите й крака мокри от росата. Лежахме така и си говорихме до появата на първите цветове на утрото, после спахме час-два, а когато се събудихме всичко под нас беше бял океан от мъгла. Сварихме кафе на едно от малкото огрени от слънцето островчета. После мъглата се вдигна от долината и целият загърнат свят се разкри пред нас, прострян докъдето взорът стига.

Прекарахме три такива нощи, спяхме на открито на поляната и живеехме като ангели, високо над сбръчкания свят, окъпани в различните нюанси на светлината от зора до зора, привилегировани с младостта си, изкачили се на най-високия връх на лятото. Бяхме взели малко храна, само една тенджерка и няколко одеяла, но голям брой книги. Ако беше валяло, щяхме да сме много нещастни. Дните обаче бяха ясни. А нощите — сребърни, огрени от най-кратката пълна луна на годината, която описваше толкова ярка дъга в небето, че можехме да четем на светлината, и двамата откачени на тема думи, в каквато и да е тяхна форма, поезия или проза. Понякога четяхме всеки за себе си, понякога си четяхме един на друг.

Много по-късно журналистите и пътеписците щяха да открият тези планински поляни и щяха да ги окачествят като неустоимо мистериозни. Те бяха измежду най-високите на изток, но не на такова ниво, че да достигнат края на линията от дървета в тази умерено дъждовна гора. Някои от сечищата обхващаха акри земя, обширни, лъскави ливади с висока трева и диви цветя, които представляваха неочаквани драматични прозорци към небето и пространството на излизане от тъмния балдахин на гората. Беър казваше, че всички сечища били образувани от гигантски летящ дракон, а аз така и не намерих по-добро обяснение от това, макар да се бях опитвал.

През тези три дни имах най-доброто от двата свята, защото имах Клеър, а в същото време копнеех за нея. Гледах надолу през синия въздух към водопадите и граничните била и хребети в далечината и мислех, че съм владетелят на цялата тази лятна страна.

Десетилетия по-късно, навлязъл дълбоко в болезнената средна възраст на живота, аз се занимавах предимно със земята, която тогава бях видял, простряла се чак до най-далечния хоризонт, боравех със свитъци хартия, на които пишеше, че цялата лятна страна е моя. Но естествено всичките документи на света не струваха нищо в сравнение с тези три дни.

Горе на сечището, независимо че бяхме млади, понякога се опитвахме да се шегуваме за женитба. Възрастта не беше пречка. Булки в тийнейджърска възраст бяха нещо обикновено. Всъщност ако някое момиче беше изключително желано, то често биваше давано на някой възрастен мъж на трийсет и пет — четирийсет години, дори някой още по-стар, но който би могъл да й осигури място в света. Такива женитби бяха делови сделки, при които разцветът на младостта се търгуваше, докато имаше стойност, срещу сигурност в живота.

За нас обаче проблем беше законът. Моят щат не се интересуваше много от това каква смесица или степен на смесица в кръвта имат черните хора, които се женят помежду си. Те можеха да встъпват в брак, както сметнат за уместно. Хората с цвят, вариращ от патладжаненосиньо до цвят на черупка на яйце, бяха свободни като птички в небето. Щатът обаче налагаше строги ограничения на белия човек по отношение на това за кого може да се жени. И на най-минималната степен тъмна кожа, недоловима за човешкото око, се придаваше такава важност, че дори капка кръв в кофата с мляко беше достатъчна, за да раздели влюбени.

Клеър и аз донякъде се радвахме на факта, че държавата ни забраняваше изобщо да встъпим в брак. Дори само като говорехме за това се чувствахме извън закона, което на онази възраст изглеждаше желано условие. Спирахме да се целуваме, с устни подути и зачервени и тя се заклеваше, че законът я устройва добре. Би взела за съпруг само някой богат стар мъж от неясна раса, но с пари в излишък. Някой пепеляв мъж с имот и голяма къща с кристални полилеи и черни костюми от плат и с почти толкова индианска кръв в него, колкото и в нея. Капка кръв в кофа с мляко. Децата им ще се родят с толкова малко смес в кръвта, че ще предизвикват объркване в закона. И когато тя спираше да фантазира, единствената вярност, в която можех да се закълна, беше да остана ерген до смъртта си. Дълга редица жени се изниза от този момент до повехналата ми старост.

А после, само минута след това, се заклевахме в безсмъртна преданост един към друг и сякаш с тези горчиви окови, признавахме ограниченията на закона.

— Законът засяга ли китайците? — попита Клеър.

— Сериозно се съмнявам — казах аз.

— Значи няма да ти откажат жена китайка?

— Ами може все още да не са се сетили за това.

— Просто е въпрос на време.

— Кой си, е това, което ти мислиш, че си.

Тя се наведе и ме целуна, като че ли бях казал нещо мило и нежно. Но кой млад мъж иска да бъде мил и нежен, вместо променлив и загадъчен?

Каза: „Не, изобщо не е така. В повечето случаи има значение какво те мислят, че си.“

Аз казах: „Докато мечтаем, винаги ни остава Джорджия. Там женят всички.“

И така беше. Каквато и смесица кръв да имаха булката и младоженецът, те можеха да минат границата, да яздят по свинските пътеки до най-близкия град със съд и да намерят някой пиян свещеник или трезв магистрат, който би бракосъчетал всекиго срещу пет долара. Ей такъв щат беше Джорджия. Широко отворен по всяко време. И после, разбира се — без да коментираме нехайните митници на Джорджия, женитбата можеше да стане дори на самата граница. Или понякога хората просто си казваха „По дяволите, държавата“, провъзгласяваха се за мъж и жена и продължаваха да си гледат работата през остатъка от живота си.

— Може би като станем сутринта просто ще отидем в Джорджия — каза тя. — Никой не трябва да знае, освен ние двамата — каза тя. — Това ще е като тайна клетва. Ще се върнем и ще продължим, все едно че нищо не се е случило.

— Ние ще знаем — казах аз.

— Да, ние ще знаем.

Но не отидохме в Джорджия нито на следващия ден, нито изобщо някога. И се чудя колко ли различно би се развил животът ми, ако бяхме отишли.

Когато излязохме от сечището, се спуснахме надолу към Дълбокия поток, докато бяхме все още на високото, лавровите храсти бяха нацъфтели, по-надолу вече цветовете бяха преминали. При всяко разширение на пътеката, без да пропускаме, яздехме един до друг и оставяхме ръцете си да се докосват. При такъв един край, по-късно в живота бих изпитвал чувство на провал, би ме обзело чувство на тъга при мисълта, че тези три дни са свършили и отминали завинаги. Но тогава аз просто се опивах от фалшивата, но страхотна мисъл, че от този момент нататък животът ми ще бъде точно такъв. Не се различавах от всички останали. Приемах, че младостта е специален договор с Бога.

А като доказателство, че краят не е край, Клеър спря коня до един широк бент на потока, с дълбока черна вода, оградена с розови скали, и отиде да се къпе. И двамата се къпахме. После тя легна да се суши на едно слънчево петно, изтегната висока и гола, с глава върху лактите, разлят крем върху легло от зелен мъх от гълъб. Сутрешната роса все още стоеше на лъскави топченца по мъха, а водата от потока по същия начин беше оставила топченца по гърба й. Зърната на гърдите й се бяха втвърдили, стърчаха и имаха цвят на канела. Тя седна и усука косата си, за да изцеди водата от нея. И макар че аз по принцип смятам, че човешките същества са измежду най-некрасивите от божиите творения — искам да кажа, само погледнете нас, а после погледнете лисицата или гарвана, или пъстървата — Клеър в този момент беше толкова красива, колкото човек изобщо може да бъде.

— Някога чувствал ли си се като апостроф? — попита тя.

— Апостроф?

— Просто един мъничък знак, който замества нещо по-завършено. Пазач на място. Условност. Малко повече от нищо.

— Не — казах аз. — Може би тире или запетайка понякога. От време на време кавички.

— Аз съвсем не се шегувах — каза Клеър.

Тя се плъзна към водата по покрития с мъх бряг и се потопи до брадичката. Отмахна мократа коса, паднала на веждата й, а лицето й беше бледо и оголено.

— Не си много щастлив, нали? — каза тя.

— Моля?

— Сам. Сирак. Малко приятели. Само планове за бъдещето. Които рядко живеят по-дълго от жълтите пеперуди през септември.

— Доста съм щастлив. И имам толкова приятели, колкото искам да имам.

— Искаш да кажеш, че ти стига да имаш колко? Трима? И един от тях да е кон.

— Хората. Те те изоставят.

Дори в напреднала възраст тя се връща. Аз все още сънувам Клеър поне два пъти в годината. Колко удивително е едно такова ефирно нещо като желанието да оцелее, въпреки всички грабителски походи на времето, и да се превърне в тъжно напомняне, че животът в повечето случаи ни предава. В някои сънища тя е просто мирис. Понякога на лавандула, друг път на карамфил и канела, но и друга една миризма, скъпа на сърцето ми. През онези две лета Клеър имаше навика да избърсва перото на писалката в полите си, повечето от които бяха тъмносини, така че единствената следа от навика й беше тази слаба миризма на мастило, носеща се около нея.

Лятото започна да посърва, преди да свърши. Златникът и димитровчето. Съвършени сухи следобеди, а слънцето залязваше все по-далече и по-далече на юг с всеки изминат ден. Аз бях яздил от късно следобед до тъмно, запътен към Краншоу. Този ден, както се правеше в края на лятото от стари времена, хората горяха храстите по ниските склонове на планината. Това помагаше на лова, по-лесно се пътуваше. Дълго време през нощта трептящите ивици на огъня все още се изкачваха нагоре към черното небе. Димът висеше във въздуха над цялата Речна долина.

Отиваше към полунощ, когато пристигнах, очаквайки да видя къщата тъмна, а Клеър да ме чака в галерията. Но Федърстоун все още седеше вън на двора в удобен кожен фотьойл и опушваше една пуйка над светещия пласт от орехова жарава. Голямата птица беше привързана с канап на подпорна конструкция и набодена с гърдите нагоре на метален шиш. Ивици бекон бяха надиплени на̀преко по тялото. Капки мазнина стояха по покафеняващата кожа като капки пот. Федърстоун беше подпрял крака си на едно празно сандъче от вино, а друго използваше като помощна масичка, на нея имаше бутилка червено вино, чаша на столче, фенер със свещ и пистолет. Четеше книга.

Като ме чу да се приближавам, Федърстоун остави отворената книга в скута си като мъртва птица и сложи ръка на сандъчето, където беше пистолетът му, без всъщност да го докосва. Загледа се по посока на звука, докато аз се показах в светлината на огъня.

Федърстоун ме изгледа от горе до долу, после извади един златен часовник Юргенсен, голям колкото малко хлебче, и го повдигна с циферблата към фенера със свещта.

— Много късно за посещение.

— Казах на Клеър, че ще мина този следобед.

— В такъв случай си самият етикет на точността.

— Изминах целия път през долината. Възнамерявам да купя още един търговски пункт там. Отидох да го видя и това ме забави.

Федърстоун повдигна ботушите си от сандъчето и го бутна към мене.

— Сядай — каза той.

Преместих сандъчето на една четвърт от кръга на огъня и погледнах Федърстоун. Той се наведе напред и хвърли една суха орехова цепеница върху горещите въглени, и тя пламна веднага с жълт пламък. Една ивица червена остра коса все още придаваше цвят на посивялата му глава.

— Свърших тази книга — каза Федърстоун. — Можеш да я вземеш. Виж какво ще кажеш за нея. Аз мисля, че не е лоша.

Федърстоун ми подаде книгата, а аз я взех и я наклоних към огъня, за да я видя отстрани, после я отворих с пръсти, погледнах няколкото напечатани страници и я затворих.

— Чувал съм за тази поема и исках да я прочета — казах аз. — Дон Хуан. — Произнесох името така, защото разбирах испански или поне колкото мексиканците вероятно го разбираха.

— Доколкото разбирам, казваш го различно — обясни Федърстоун. — Изговаря се Жуан.

— Казах го експериментално. Жуан, Хуан.

— Разказва се за един, който не можел да си държи оная работа в гащите. И ти много си искал да я прочетеш. Мисля обаче, че се отнася за всички мъже.

Федърстоун се пресегна и взе една тенекиена кофичка, от ръба на която стърчеше дръжката на четка за боядисване.

— Ето, намажи тази птица и я обърни.

Хванах кофичката за дръжката и я поднесох към носа си. Миришеше на оцет и лют пипер.

Започнах да мажа с мократа четка по пуйката доста внимателно, докато Федърстоун не каза: „Достатъчно. Спри, преди да е протекло“.

Направих както ми каза, а мътната червена течност се спусна по кожата на пуйката в огъня и засъска върху жаравата.

— Сега я обърни — каза Федърстоун.

— Беконът ще изпадне — казах аз.

— Той си е свършил работата. Завърти ръчката.

Шишът беше изкривен от единия край и образуваше дръжка и когато я хванах, за да завъртя на другата страна, тя изгори в дланта ми дълбока червена ивица. Трябва да съм надал някакъв писък от болка.

— Скапан огън — каза Федърстоун. — Мислех, че имаш достатъчно разум и ще използваш шапката, ръкава си или нещо, за да си предпазиш ръката.

Отидох до черната река и подържах ръката си във водата, но тя не можеше да изкара всичкия огън от нея.

Когато пуйката се опече, ядохме нарязани парчета, напръскани със соса от оцет и лют пипер, поставени между две дебели филии пшеничен хляб. После пихме още вино и гледахме жарта от огъня. Моята обгорена ръка все още пареше и аз често обръщах дланта си към огъня и гледах диагоналната дамга.

— Ето — заяви Федърстоун. — Подарък. По-точно още един подарък в хармония с книгата. Тази вечер съм самата щедрост.

Той ми подаде една малка червена кадифена торбичка, завързана здраво отгоре на най-обикновена фльонга с розова панделка от рипсена коприна. Никак не тежеше.

Дръпнах един от краищата на панделката, отворих с пръст надипления горен край на торбичката и изтърсих съдържанието върху изгорената си длан. Три еднакви предмета. Знаех за какво са, но много бегло. Ужасни калъфчета като одрана змийска кожа.

— Полезни са, предпазват от шарка — каза Федърстоун. — Но предпазват още и от бебета. Трябва да ги накисваш във вода, преди да ги употребяваш. И трябва да ги измиваш особено внимателно след това.

Пъхнах нещата обратно в торбичката и му ги подадох.

Рекох: „Не, благодаря, Сър“.

Федърстоун сграбчи китката на ръката ми с ожесточение, първо усетих болка, после изтръпване. Той гледаше сурово в мен, както граблива птица гледа заек.

Каза: „Джентълмените ги носят във вътрешния джоб на сакото“.

Пусна ръката ми.

Аз пъхнах торбичката в джоба на жилетката си, с чувство на унижение.

Стояхме дълго, без да говорим, после Федърстоун отново сипа вино и на двама ни. Каза: „Мисля, че последното издание на Чесапийк Ривю е най-доброто им досега“. И аз се съгласих.

Но колкото повече изучавах огъня, толкова повече ми се струваше, че това е един от онези моменти, които непосредствено след като си ги преживял, а и после през целия си живот, ти се иска, ако може да поправиш. Гложди те, когато си се провалил и не можеш да върнеш нещата обратно. Бих могъл да направя много дълъг списък от моменти, за които съжалявам. Но този няма да е в същия списък. Извадих торбичката от джоба си и изхвърлих цялата гадост в огъня. Кадифето изтля за няколко секунди, после вътрешността пламна бързо и ярко като чамов талаш и замря.

В Речната долина не спираха да говорят за бала в Краншоу. Забавата на годината. Аз дни наред чаках да получа покана. Никаква поща. Тогава Клеър се отби.

— Това е някаква прищявка. Не обръщай внимание.

— Значи, не мога да дойда?

— Не го мисли. Няколко часа и толкова. Забрави го.

Робите на Федърстоун трябва цяла седмица да са правили свещи. Всички прозорци на къщата пламтяха в жълто. Мъже стояха на тъмната веранда и разговаряха. Не можех да ги видя, освен когато черните им фигури преминаваха покрай някой от прозорците, но виждах края на пурите им, когато всмукваха от тях, да проблясват тук-там по верандата като светулки. Чувах и мънкането на гласовете им, внезапния смях на жени и звука на зле настроен клавесин, който изстрелваше някаква старинна танцова мелодия. Лек шум от провлачени стъпки. Никакви цигулки и банджо за забавата на г-н Федърстоун. Специална стая трябва да е била пригодена само за танци, мебелите бяха махнати, килимите навити на руло. Предполагах, че Клеър танцува в момента, нечия ръка лежи на тънката й талия, а може би малко по-надолу, на кокалчето на хълбока или на мекото място, откъдето започваше извивката на ханша й.

Чувствах се точно както очаквах, че ще се чувствам, когато тръгвах от къщи. Прокуден, мрачен, чуждо лице, което се спотайва в мрака. И въпреки това бях дошъл. Пътят беше на всички. Кой можеше да ме спре? Освен това от дни бях в трагично настроение в очакване на поканата, която така и не дойде.

Луната в по-голямата си част светеше отгоре, високо и тъжно, а аз дълго се бавих по пътя. Някаква скръбна мелодия се въртеше в главата ми.

Изведнъж Клеър слезе по стълбите и се затича през поляната. Официалната й рокля беше зелена като гората и изрязана малко дръзко на бюста й. Тя тичаше право към мен.

— Помогни ми да се кача.

Извадих крак от стремето и протегнах ръка надолу. Тя събра роклята си, за да може да се качи и като скочи на стремето, повдигнатият й крак беше само ъгли и заоблени форми над черните й, стигащи до глезена обувки. После проблясък на бяла гръд, чиято вътрешност ставаше по-тъмна, сянка от вдлъбнатинката между гърдите й, докато се качваше при мен и се извърташе отзад, за да седне и ръцете й обвиха кръста ми. По това време бяхме толкова млади и слаби, че и двамата можехме да се поберем в извивката на седлото, ако притиснехме здраво хълбоците си един към друг, което и направихме.

Леко докоснах коня с пета и се изтеглих вдясно, за да направя едно фукливо завъртане на пътя, като само небрежно държах юздите с една ръка. Уейвърли се мобилизира под нас и направи такова стегнато завъртане на място, сякаш и четирите му крака можеха да се поберат само на едно колело на готварската печка. После го пришпорих силно и той полетя напред.

Спускането надолу беше трудно, двама ездачи на хубав кон, пътят покрай реката се разгъваше пред нас ту равен, ту криволичещ, а вятърът развяваше назад гривата на Уейвърли. Огледах се, Клеър беше разпуснала косата си и тя, както беше дълга, също се мяташе отзад, а полите на роклята й се издуваха, като опашка на комета, сякаш това развяване на косата и полите бе единственият знак на противодействието, което светът би могъл да ни окаже, докато се носехме през нощта в момент, който аз тогава не можех да зная, че е неповторим.

Що се отнасяше до мен, аз можех да продължавам така безкрайно. Младост, нощ, дива свобода и все още нито една истинска грижа не тормозеше мислите ни. Яздехме с увереността, че животът може да бъде поредица от такива моменти, вечна мечта. Мислех си, че можем да яздим така и след пълно изтощение или даже след кончината на конете. След нашата кончина. И всичко благодарение на скоростта.

Уейвърли прелетя направо през брода на реката, без да намалява ход, и черната вода се надигна около нас, разцепена и побеляла, после падна отново зад нас. Клеър се облегна напред, допря устни до дясното ми ухо и каза: „Никога не спирай“.

Спомнете си, моля ви, че по онова време на лицето на земята нямаше нищо по-бързо от кон, галопиращ с пълна сила. Никаква ужасна машина не можеше да го надбяга. Там, където имаше железници, трябваха четири часа, за да се изминат четирийсет и пет мили, поне така каза Федърстоун, позовавайки се на неотдавнашно пътуване до Джорджия. Ние се движехме многократно по-бързо от тази механична скорост, препускахме през нощта, сякаш, както ми изглежда сега, това беше последната славна проява на умиращия свят. Втурнахме се на запад надолу към долината, като се провирахме през тунели от гъсти гори. После излязохме на открито, в ниви, над които се разстилаше безграничното, обсипано със звезди небе. Високите хребети на планините се издигаха отдясно и отляво, обляти в лунна светлина. Крачката на Уейвърли беше толкова голяма и високо във въздуха, че имахме контакт със земята само от време на време.

Можех да продължавам още и още. Но естествено накрая трябваше да развалим магията, да спрем и да дадем на Уейвърли да си поеме дъх, преди сърцето му да се пръсне в гърдите. А аз дълбоко в себе си нямах никакво съмнение, че ако бях помолил, той би надхвърлил физическите си възможности, дори това да му струва животът. Голямата му, изпълнена с готовност гръд, беше като мех под краката ни, аз усещах как Клеър се притиска в мен от челото, опряно до косата ми, от издатината на нейния хълбок в моя. Луната се спускаше на запад. Колкото и тъжно да звучи, ние се обърнахме и се отправихме на изток. Сега обаче бавно, като на разходка.

Клеър каза: „Пусни ме да седна отпред“.

Тя някак се завъртя около една точка, което предизвика силно изшумоляване и отмятане на роклята й, което ни най-малко не изглеждаше странно. После се озова между ръцете ми, облегна се назад в мен и подпря ръце на бедрата ми точно над коленете за баланс. Миришех косата й, скоро измита и напарфюмирана с лавандула. През роклята й усещах подканващите й гърди отстрани, където ръцете ми я обгръщаха и притискаха, за да мога да държа юздите. Усещах как се отпуска, някакъв дълбок, размекващ дъх, идващ към мене. Аз обаче продължавах да се намествам на седлото, за да не бъде толкова явна възбудата, която това разместване надигна в мен.

Върнахме се в Краншоу, пътувайки в посока, обратна на това, което смятах, че желаем, толкова бавно, колкото Уейвърли можеше да върви без съвсем да спре. Така или иначе накрая се върнахме до къщата в плантацията. Цигулки и банджо бяха докарани в крайна сметка и навън имаше такова пиянско подскачане и пляскане, че цялата къща кънтеше от тропота на ботуши, удрящи пети в земята.

Няма много още за разказване от тази нощ, освен че слязохме от коня и се целувахме много дълго време. Устните й се бяха напукали, тя ги беше мазала с ланолин, затова бяха малко грапави и лепкави. Отблизо имаше лек мирис на вълна. А после гостите започнаха да се разотиват. Групички изчезваха в тъмнината, отправяйки се нагоре или надолу по реката в каруци, на кон или пеша. И преди една от групичките да беше стигнала до първия завой на пътя, някой изстреля един празничен залп право нагоре във въздуха. Жълтото избълване на огъня просветна във формата на фонтан, отправен към черното небе. Федърстоун стоеше сам на верандата, силует на фона на светлите прозорци, докосна с пръст веждата си, за да ме поздрави. Клеър ме целуна с още една дълга целувка за довиждане и се отправи към къщата, пресичайки двора. Яздих до дома. Или поне до пункта в Речната долина, едно от местата, които наричах дом. Оставих Уейвърли да върви бавно през целия път. Разпрегнах го, разтрих го със зебло, дадох му допълнително зърно, две малки зелени ябълки и един морков, който той глътна наведнъж от връхчето до зелените листа. Не заспах до разсъмване.

Няколко нощи по-късно Клеър се отби при мен малко след залез-слънце. Валеше и тя беше цялата прогизнала. След като настаних коня й в обора, стъкнах огъня да гори по-силно и направих постеля от юргани и одеяла на пода пред огнището. Есенна буря с гръмотевици преминаваше през хребетите на запад. Небето просветваше отвън зад прозорците, като хвърляше къси проблясъци по пода в сини трапецовидни форми, разделени от черните сенки на гредите. Дъждът барабанеше по пукнатините на дърветата. Хвърлихме се един към друг с пламенно желание, цялата открита надежда на младостта се изразяваше в нашите прегръдки и притискане един към друг.

После Клеър легна по корем с чело върху кръстосаните й ръце. Можех завинаги да я гледам така на жълтата светлина и да гладя с ръка заобленото й дупе. Но тя скоро се изправи, седна с кръстосани крака, а одеялото свободно се спусна на дипли около раменете й, хвърляйки сянка върху всичко, с изключение на най-предните извивки на гърдите й, които бяха осветени от огъня. Тя запя с всичките й думи една нова песен, която беше научила — Вярвай ми, ако всички тези мили заклинания. Като свърши, ми показа няколко стиха, които намираше за особено поетични, с особена подредба на думите, която носеше специален емоционален заряд за нея. А също редове със смешна сантименталност. След това изпя Кавалера, нова, по-кратка песен, която, според мен, имаше прекалено скучен и многословен текст. Един млад мъж отива през нощта под прозореца на любимата си дама. Намира там въжена стълба и си мисли, че е за него. Но тя използвала стълбата, за да се уедини с някой друг, макар че механизмът, по който той открива това, остава неизяснен. По пътя за вкъщи той измисля песен в песента. Припевът на неговата композиция изразява мнението, че ако зависеше от него, такива дами като неговата бивша любима би трябвало да отидат в ада или в Хонконг.

Като свършихме с критиката, за втори път се заехме един с друг. После тя реши, че може да прекара нощта с мене.

— А какво ще каже баща ти? — попитах аз.

— Баща ми?

— Федърстоун.

— Той не ми е баща.

— Не ти е баща? Какъв ти е тогава?

— Аз съм омъжена за него — каза тя.

В този момент можех да умра на място.

— Омъжена?

— Сложно е.

— Никой нищо не ми е казал.

— Никой никога не попита. Не си спомням да си питал.

Седнах и дълго мислих. Бях направил някои грешни предположения.

Попитах я: „Спала ли си някога с него?“

— Да.

— Е, това обяснява почти всичко.

Станах, за да си тръгна. Неловък момент, нахлузвам краката в панталоните си и ръцете в ръкавите на ризата. Не знаех къде да отида, тъй като бяхме в моята къща. На нощна разходка. Да скитам по злонамерената вселена. Да тичам с все сила в тъмнината, докато се ударя в нещо достатъчно твърдо и назъбено, че да ми разцепи главата. Да се разлее розовият ми мозък, който очевидно не беше достатъчен да се погрижи за собствената ми кожа.

— Но никога не е правил секс с мене, ако това си искал да попиташ — каза тя.

Пресегна се, взе ръката ми, придърпа ме обратно на топлите завивки и ми разказа историята.

Дошла при Федърстоун като част от брачно споразумение, сделка, направена по старите закони, според която тя била дадена като нежелан бонус. Федърстоун минавал на кон по пътя покрай тяхната къща един ден по залез-слънце. Бил полупиян, след като цял следобед отпивал ром от бутилка тъмен барбадос, за да се отърве от скуката на пътуването от неговата плантация в Речната долина до новата столица на Нацията — която все още представлявала предимно празно поле и изпълнено с надежда и маркировки скицирано парче земя. Предишната му жена била починала неотдавна и очите му били кръвясали за друга. Като минавал покрай фермата им, по-голямата сестра на Клеър, Анджелина, седяла на най-долното стъпало пред верандата и изцеждала водата от току-що измитата си коса. Това било красива гледка и на момента Федърстоун си казал: „Трябва да се оженя за това момиче“.

Нямало ухажване, за което да се разказва, имало само преговори. Майката била вдовица и с толкова малко индианско в себе си, че дори очите й били сини. Била на трийсет и пет години, все още донякъде хубава и жадуваща да види дали е останало още нещо, което животът да й предложи. Поставила условия и се придържала към тях срещу всичките насрещни предложения и блъфирания на Федърстоун, включително и заплахите му, че ще стане от масата на преговорите. Накрая той приел нейното предложение, единственото, което тя направила. Наред със значителната сума пари, която трябвало да плати по настояване на майката, за да се ожени за Анджелина, той трябвало да вземе и Клеър, тогава кльощаво момиченце на единайсет години. През целия този период единственият път, когато й обърнал внимание бил, като й дал полепнала с мъх захарна пръчица, която извадил от джоба на палтото си.

Федърстоун не дошъл лично за тях, нито изпратил кабриолет. Дошъл един стар африканец, който държал поводите с втвърдени от артрит ръце, с изпъкнали кокалчета, наподобяващи нокти на животно, спрял една волска кола пред къщата им. Брезентовото чергило се виело като гирлянда в свободни дъговидни форми върху метални скоби, платът бил сив и на петна от много употреба. Това бил видът транспорт, с който се превозват прашни торби смляна царевица.

Хлътналите клепачи на мъжа висели върху очи, на които бялото било пожълтяло. Той говорел само откъслечен английски и то с тежък западноафрикански акцент, но дал да се разбере, че трябва да ги откара до Федърстоун. Анджелина нямала никакво желание да седне на капрата на мизерната каруца, за да я отведат като стока на пазара. Що се отнасяло до нея, сделката била развалена. Били я подвели да очаква друго. Новият й живот трябвало да бъде по-различен. Но майката не искала и дума да чуе. Твърдяла, че може би няколкото карети на Федърстоун са заети този ден. Той имал да върши много важни дела. Те всички трябва да се приспособят и да покажат привлекателна готовност.

Клеър била хванала лактите на ръцете си, кръстосани и стиснати под тесния й гръден кош, където биха били гърдите й. Изместила поглед към купата сено до хамбара, където две котенца на сиви ивици си играели на лов. Те се хвърляли и скачали върху всяко малко нещо, което мръднело в разпиляното сено.

Спорът продължил, докато накрая Анджелина се изтощила. И млъкнала. Майката казала: „Е, качвайте се.“ Момичетата се покатерили несръчно на високата каруца, а кочияшът ръгнал воловете с остена. Бледите очертания на приличащите си едно на друго лица се размазали, а еднаквите им умни сиви очи, които гледали изпод тъмната сянка на каруцата, се затворили при отпътуването.

След сватбата, ако това можело да мине за сватба, Федърстоун, трябвало да му се отдаде заслуга, обичал по-голямата сестра без никакви резерви и се държал с нея като с истинска съпруга, а Клеър станала просто член от семейството, един вид дъщеря. После, след две години, Анджелина починала от жълта треска. Федърстоун тъгувал за нея и никога, даже и след като били минали няколко години, не се промъквал в стаята на Клеър късно нощем.

— Тогава защо си спала с него? — попитах аз.

— Това са сложни взаимоотношения — каза Клеър.

— Сложни?

— Да.

— За мене това тук е сложно.

— Кое?

Аз направих жест с две ръце към нея, все още седнала гола с одеялото около раменете.

Тя не каза нищо в отговор, а само попита колко е часът. Отидох и погледнах часовника си, който все още не беше Юргенсен, и когато й отговорих, каза „По дяволите“. Нахлузи дрехите си, излезе и не ми позволи да я придружа дори за част от пътя й към тях.

[1] Чарлз Брокдън Браун (1771–1810) е създателят на американския готически роман. Първата му книга Алкуин се занимава с проблемите на женското равноправие. Сред най-известните му романи е Виланд или за преображението (1798), в който семейство става жертва на авантюрист. Писал е и за индианците. — Бел.ред. ↑

9

Три сутрини по-късно Уейвърли беше изчезнал. Оборът беше празен, а оградата разбита. Четирите одялкани пръта, които се плъзгаха в дупките на стълбовете, за да образуват порта, бяха съборени на земята.

От дните на пони клубовете не беше останало много, но някои от младите мъже все още прекарваха крадени коне, пресичайки Нацията, за да ги продават в съседните щати. И по което и време някой от младоците да отидеха да крадат коне, те знаеха, че Федърстоун ще им даде подслон за през нощта, и на тях, и на конете им, а ако бяха в истинско затруднено положение, знаеха, че той би им заел от породистите коне в собствения си обор и би ги снабдил с такъми за обяздване, за да могат да избягат. Той смяташе за свой граждански дълг да поеме риска за подобряване набезите на пони клуба, извършвани от млади хора. Така че, ако ти изчезне кон в Речната долина, Краншоу беше логичното място, откъдето да започнеш търсенето.

Конярчето никъде не се виждаше и всички останали роби трябва да са били заети. Видях няколко от тях да строят барака в края на едно от пасищата, а други работеха в овощната градина с ябълки и праскови от страната на хълма. А като влязох в двора на конюшнята, Федърстоун беше сам и оседлаваше една кобила. Беше облечен в костюм за езда на бял човек. Тъмно сако, високи черни ботуши, светли панталони до коленете и сламена шапка с широка периферия. На кръста имаше широк колан, от който висеше пъхната в ножница дълга кама.

Федърстоун ме погледна и каза: „Ей сега ще дойда“.

Продължи да си върши работата, бавно, отдели много време за наместване на юздечката в устата на коня. Закопча шиечното сюрме под челюстта, натъкми седлото и стегна подкоремника, отпусна кожените ремъци с по една дупка от двете страни — но после размисли и ги закопча на обичайното им място. Накрая, след известен процес на размисъл — ако се съди по променящото се изражение на лицето му — че би могъл да мине и без него, сложи ремък, който ограничава движението на главата на коня.

Стоях и чаках.

Когато Федърстоун се качи на коня без помощта на пън за стъпване и беше готов да тръгне, без да произнесе и дума, аз казах: „Търся си жребеца, Уейвърли. Изчезнал е.“

— Това вече не сме ли го правили? — каза Федърстоун. — Беше преди много време. Ти търсеше някакъв кон на ловната ми хижа. Преди години.

— Хорските коне доста редовно попадат в твоите обори. Затова дойдох първо тук. Може да си спомниш за моя. Кафяв жребец. Виждал си го, завързан в конюшнята си, поне стотина пъти.

— Много коне идват и си отиват. Не обръщам голямо внимание. Но няма нищо в момента, което да отговаря на твоето описание. Не и жребци, във всеки случай. Има един кон там, в третото заграждение, който изглежда малко като този, за когото говориш. Той обаче е скопен.

Отидох до заграждението и видях Уейвърли в компанията на половин дузина малки кончета на петна от неясна порода. От вътрешната страна на задните му крака още се стичаше кръв.

Стоях около минута, после заопипвах джобовете си, като че ли ако продължавах да търся, щях да намеря пистолет. И ако бях намерил, нямаше да мога да се сдържа да не застрелям Федърстоун така, както си седеше на седлото. Единствената ми мисъл беше, че по-скоро бих умрял, отколкото да оставя това да се размине. Казах си го като клетва.

Върнах се до мястото, където Федърстоун седеше и чакаше, а кобилата му нетърпеливо поклащаше глава и се опитваше да се освободи от юздечката.

— Искаш ли да слезеш от този кон за малко? — казах аз.

— Мили боже, да не би да се опитваш да предявиш претенции за този скопен кон? Мисля, че оттук до Мисисипи едва ли има кон, който да не обявиш за свой.

— Аз само този искам — казах аз. — Почти всеки от тук до Уейя ще го потвърди.

— О, лайняни глупости, да не искаш да кажеш, че съм загазил. Срещу човек със свидетели индианци, разпилени из тъмните гори. Страхотно. Предполагам, че не остава друго, освен и аз да си намеря някои свидетели. Няма да е трудно да събера цяла дузина.

Той вдигна ръка и се пипна по челото с опакото на ръката си, както се проверява температурата на дете.

— Така — каза той, — вече се чувствам по-добре.

— Разликата е, че аз не трябва да плащам на моите, за да подкрепят една лъжа.

Федърстоун слезе от коня и когато беше вече долу с поводите в едната ръка, развеселен и заинтригуван докъде може да доведе това, аз се приближих до него и го цапардосах право в устата с всичка сила. И въпреки това, не успях да го съборя, той само отстъпи две-три крачки назад, докато си върне равновесието. Пусна юздите и кобилата тръгна необезпокоявана към другите коне в обора. Шапката му лежеше на земята.

Федърстоун сложи ръка на устата си, кръвта излизаше измежду пръстите му. Свали ръката си, погледна кръвта на нея, после с окървавени пръсти опипа устните си, провери зъбите си. След това, толкова бързо, че аз почти не осъзнах движението му, извади широкия прав нож от калъфа. За време, колкото сърцето да удари два пъти, камата просвистя като камертон на светлината.

Искаше ми се да побягна, но се сдържах и зачаках. Бях невъоръжен и поне мислех достатъчно бързо, за да го кажа.

Той първо погледна така, сякаш този факт няма ни най-малко връзка със следващото му действие, но после размисли и каза: „Ще намеря начин да те убия за това по-късно“.

Прибра ножа и изплю една кървава храчка на земята. Отскубна снопче трева и избърса с него ръцете си. В една лишена от достолепие минута се наведе за шапката си и тръгна след кобилата. Намести шапката на главата си, качи се на коня и отпраши, без да ме погледне. Кокалчетата на юмрука ми вече се подуваха, а първите ми два пръста се бяха разцепила като кожата на презрял домат.

Дуелирането е един вид ухажване, с написан кодекс и етикет, но с крайна церемония, предназначена да раздели безвъзвратно два живота, вместо да ги събере в брак. Консумацията служи, за да канализира яростта, както бракът канализира упражняването на секса при това с една и съща цел — просто да сведе вредата до двамата участника.

Сега дуелът е нещо останало в миналото и добре, че е така. Тогава обаче той беше на мода, като всяка необяснимо защо популярна нова идея за формата на дъното на шапката или кройката на ревера. Мъжете от дуелиращата се прослойка, което ще рече всеки, който е джентълмен или иска да мине за такъв, често се спречкваха и по най-малката причина. Андрю Джаксън, като млад адвокат в горските пущинаци отвъд планината в Джоунсбъро, се бил на един от няколкото си дуели, защото опонентът му изразил отрицателно мнение за любимата на Джаксън юридическа книга. И тази битка не е единствената, когато става дума за глупостта. Мъже се дуелираха, защото единият погледнал другия, докато минавал по улицата. Мъжете държаха честта си в ръце, все едно че беше яйце от дива птица, красиво, малко нещо, с тънка крехка черупка, което може да се счупи и от най-малкия полъх на обида. Но, разбира се, почти всеки обичай, независимо колко е смешен, има и добра страна. Така че за дуелирането аз ще кажа следното, то спомогна до забележителна степен за подобряване на маниерите в обществото, тъй като се знаеше, че почти всички млади мъже, на които може да попаднеш, изпитваха желание да употребят пистолетите си, за да отвърнат и на най-незначителната обида, а на малцината, които можеха само да загасят свещ от двайсет крачки, се налагаше значително да контролират поведението си.

През изминалите четири десетилетия броят на хората, които твърдяха, че са видели нашия дуел на живо, се разду до такава степен, че човек започваше да си представя огромна тълпа, за която трябваха търговци на бира и жени, които пекат фъстъци и пържат пилета в черни железни тенджери, за да ги обслужват, както при публично обесване на известен убиец. И много от тези, които твърдяха, че са били там, разказваха историите си с големи подробности, някои дори бяха отпечатани. Вариантите значително се различават и аз съм ги събирал през годините в дневниците и в паметта си. Аз обаче никога не съм разказвал или писал за този двубой, нито Федърстоун или някой от двамата секунданти преди смъртта си. И тук не възнамерявам да кажа кой знае колко повече, за да пресъздам истината, освен че ще направя наслуки няколко наблюдения, основно за предварителната подготовка.

Федърстоун изчака няколко дни, седмица поне, преди да изпрати първото си писмо по своя секундант, на име Бушихед, собственик на много по-малка плантация. Отлагането във времето без съмнение беше, за да му даде възможност да се образова относно етикета в това дело на честта, чиито правила бяха много и широко разпространени в печата. Млади мъже от Камдън и Чарлстън държаха копия от френския кодекс в кутиите с пистолетите си. В края на краищата трудно беше да се запомнят наизуст всичките осемдесет и четири правила в период на разбираема нервност.

В писмото на Федърстоун, което прочетох, докато Бушихед седеше и пиеше кафе пред камината в магазина, се заявяваше очевидното. Има обиди от такова дразнещо естество, че човек по-скоро ще умре, отколкото да ги остави без последствие. И той пишеше, че тъй като съм вложил твърде много в околностите на Чарлстън и други подобни места, той иска да се разправи с мен като с джентълмен, вместо просто да ме изкорми някъде покрай пътя, което напълно съм заслужил. Казваше, че би оставил на мен да избера публичния кодекс за дуела. Но, след като проучил въпроса, искал да препоръча да се ръководим от ирландските правила, включващи промените от Голуей. Открил, че в тези правила ясно е казано, на удар не може да се отговори с думи. Така че едно просто извинение е извън всякакъв коментар. Но миролюбивите и чувствителни ирландци предлагат да се избягва двубой до смърт. Според тях страната, нанесла обидата, а в случай че е нанесен удар, не само трябва да се извини на колене като човек, правещ предложение за брак, но трябва да даде собствения си бастун на обидената страна. Следва бой с различна степен на жестокост, зависеща изцяло от характера и настроението на обидения. Така че разбираш, заключаваше Федърстоун, лесно можем да решим проблема си в рамките на десет-петнайсет минути без схватка на полето на честта и равнопоставеността. Той очакваше да му съобщя точно часа и мястото, където може да ме бие до припадък със собствения ми бастун, след което нашите предишни топли отношения — почти като между баща и син, пишеше той — можеха да продължат с неотслабваща сила. И в качеството си на по-възрастен и по-умен, предлагаше за в бъдеще да не приемам скопяването на кон за толкова лично символично. Следваше едър грандомански подпис. В долния край на страницата беше добавил послепис. В него се казваше: Какво ще кажеш да постъпим като приятели, да отидем да пием нещо, вместо да се убиваме? Конят си е кон, дори и в най-добрите си дни.

Чувал съм за мъже, които приемат предизвикателството в салоните с кръвожадно съзнание, но по-късно, като отидат на мястото на дуела, само изстрелват пистолетите си във въздуха, застават открито срещу опонента си и чакат да бъдат застреляни, като после казват — щастливците, които са оцелели — че по-скоро имат смелостта да умрат, отколкото да убият. Никога не съм разбирал тези мъже. Те не са създадени за този свят. Или се смятат за светци, или дуелът за тях е елегантен начин за самоубийство. Що се отнася до мен, всеки път като погледнех коричката и набръчканата осакатеност в слабините на Уейвърли, исках да убия Федърстоун толкова, колкото и в онзи ден в двора на конюшнята му. И не просто да го убия, но да живея и да се радвам тайно много години след това. Представях си ясен летен ден, тревата стигнала до ръба на ботушите ми, аз вече мъж на средна възраст с разкопчани панталони как опикавам надгробния му камък.

Разбира се, тези щастливи видения бяха нещо много различно от действителната увереност, че бих могъл да го убия. При всеки друг вид битка Федърстоун би ме повалил, преди да съм успял да примигна с очи. Но на дуел с гладкоцевни пистолети от четирийсет ярда разстояние, нещата доста се изравняват. Тогава се целех добре, защото имах стабилна ръка и бях прекарал много от ненатоварените следобеди в упражнения за стрелба по цел зад магазина в Уейя. Освен това Федърстоун беше известен повече с боравенето с нож, отколкото с точната стрелба, което ме караше да смятам, че шансовете ни са равни или даже, че моите са малко подобри.

Написах набързо една бележка, в която благодарих за информацията как ирландците решават въпросите. Казах, че винаги е полезно да научиш интересни чуждестранни обичаи. Но аз нямам намерение да се извинявам. Нито да бъда бит от неговата ръка.

С това изпратих Бушихед.

На следващата сутрин Федърстоун отговори с официално писмо, в което ме предизвикваше и което беше изпълнено с изрази, за които беше нужен специален речник. Може би надхвърляше всички задължителни изисквания. И може би беше прескочило чертата и навлязло в пародията. Фразата поле на честта фигурираше непрекъснато. Подчинителните изречения, които носеха повече привкус от миналия век, продължаваха безкрайно, повече от една страница, преди граматиката накрая да си разчисти сметките, при което, ако си внимавал стриктно, би могъл да схванеш кое е било сказуемото и кое подлогът. Основната мисъл обаче беше, че някои обиди оставят достойнството на човека толкова замърсено, че единственото средство, достатъчно силно, за да го изчисти, е кръвта. Писмото завършваше не с предизвикателство, а с покана за entrevue.

Като свърших четенето, Бушихед попита дали бих му прочел писмото на глас и когато стигнах до частта за интервюто, той каза: „Единственото, което разбрах, е «Уважаеми господине»“.

Отговорих на писмото със съзнанието, че дори Федърстоун да искаше да обърне дуела на шега, аз пак бих се оказал мъртъв след няколко дни. Насилих моя чиновник Телънт да ми стане секундант, той затвори пункта в Уейя и дойде в Речната долина веднага. Занесе моето съобщение, че приемам предизвикателството.

На следващия ден настъпи суетня и размяна на още кореспонденция. В едно писмо, въпреки факта, че той беше в позицията на предизвикател на дуела и не можеше да диктува избора на оръжие, Федърстоун искаше да се бием с томахавки от преди войната, завързани един за друг за китките на левите си ръце. Цитираше като прецедент за странен избор на оръжие един известен дуел с хвърляне на харпун от десет крачки и смяташе, че ние също можем да влезем в историята или поне да станем известни. След като не отговорих, в неговото следващо писмо просто се казваше: „Изстрелване на стрели с тръби на разсъмване“.

Под това съобщение имаше надебелен гладък подпис, с широко подрязано перо.

Само когато заплаших, че ще изпиша неговата глупост на всяка дървена ограда в столицата на Нацията, Нова Екота, и ще я обявя във всички вестници в трите съседни щата, както и във Финикс[1], той се съгласи на обичайните двойка пистолети, каквито аз случайно имах, като сувенир от една сложна сделка с добитък.

Показах ги на Клеър през седмицата. Пистолетите бяха с красива изработка, със заоблени и излъскани дървени части и блестящ метал, и бяха много по-дълги, отколкото можеше да се очаква. Поставени в дървената им кутия с отворен капак, подредени един над друг върху вътрешността от синьо кадифе, те изглеждаха като любовници, сгушени в застлано с плат легло.

Само толкова казах на Клеър, а тя ги погледа известно време и после каза: „Паникьор“. Тя излезе през вратата и по стъпалата отиде право при коня си. Последвах я, като се опитвах да я накарам да остане, но тя се метна на коня, без да каже дума, като направи един много необичаен подскок, а кракът й се завъртя, загубил равновесие върху гърба на коня. Преди да тръгне обаче каза: „С теб и Федърстоун съм прокълната да обичам задници и идиоти“.

Следващите писма, които се изсипаха, бяха насочени към подробности от кодекса, с издребняване около всеки детайл. В едно от писмата се изразяваше загриженост, че срещата ни няма необходимия елемент на социален еквивалент, за да издържи теста за истински дуел. Дори да пренебрегнем несъответствието на нашите съответни позиции, пишеше той, твоят избор на секундант ме притеснява. Телънт, чувстваше се той длъжен да отбележи, беше обикновен служител в магазин и като такъв явно нарушаваше духа на равнопоставеност, заложен в кодекса. Той обаче разсъждаваше, че са отминали дните, когато дуелите са били запазени само за истински джентълмени от прослойката на собственици на плантации. И много тъжно. Сега институцията толкова е западнала, че всеки млад бъдещ адвокат и амбулантен търговец със социални аспирации се чувства в правото си да излага на показ изтънчено чувство на лесно ранима чест и искане да се срещне с превъзхождащите го на святото поле. Той приемаше все пак, че тъй като не сме нито в Чарлстън, нито в Ню Орлиънс, могат да се допуснат някои отклонения. Може би в наши дни дори и тези бастиони са разбити и отстъпките господстват, защото, заключаваше той, времената се бяха дълбоко изродили.

Писмото изглеждаше написано с цел да ме провокира да му изтъкна факта, че аз съм бял, а той отчасти индианец, защото чистата му бяла кръв преобладаваше. Аз просто изпратих обратно по Телънт кратка бележка, в която потвърждавах времето и мястото, които вече бях определил.

С приближаването на деня чувствах някакво истерично просветление. В един момент подхвърлях остроумни забележки на всеки, който би пожелал да слуша, в следващия се превивах на две и повръщах сива пяна от чай и бисквити в бурените до стълбите отзад. Клеър искаше да дойде на дуела, но Федърстоун строго й забранил, като й казал, че не й е позволено, както заради пола й, така и според правилата, отнасящи се до степента на родственост, разрешена за зрителите.

Както казах, разказите за дуела се бяха натрупали с годините. Те много се различават и в известен смисъл будят съмнения, всеки поотделно и всичките взети заедно. Само три подробности фигурират неизменно. Първата е, че Федърстоун просто беше ранен в крака. Следващата, доста странна, е, че за да се отбележат позициите за стрелбата, моят секундант прекарал черта на земята с металния край на бастуна си, а секундантът на Федърстоун донесъл малко дървено колче и го забил в земята със задната част на пистолета си. Нито един от тези детайли не беше оспорен от някой от дуелиращите се за липса на последователност, нито пък играеха някаква роля в по-нататъшното развитие на събитията. Защо тогава, чудя се аз, тази специално подробност — подробност, която аз не си спомням и не мога нито да отхвърля, нито да потвърдя — се е запечатала в паметта на хората като необходим компонент от историята? Третата и последна подробност, за която всички разкази са единодушни, е, че събитието се е случило през първата луна на есента, Луната на ядките и тиквите, когато ябълките, узрели, капят от дърветата, ореховите, лешниковите, кестеновите и другите ядки падат, а листата се оцветяват. Месецът в годината, когато светът бил създаден и от този момент започнало да се отчита времето. Така първият месец от новата година не е през сивата зима или зелената пролет. Всичко започва с отсрочката на приближаващата смърт.

Колкото до самия дуел, мога да групирам различните разкази в три категории.

Най-простият, поради което и най-достоверен разказ е, че двама мъже и техните секунданти просто се срещнали на сечището до реката при пукването на зората, когато мъглата все още се стелела в долината, а светлината била толкова ниско, че те трябва да са изглеждали като движещи се тъмни сенки, които си правят мистериозни знаци един на друг. Конете се виждали толкова неясно, че едва ли изглеждали дори и като сенки, там, където се намирали, от другата страна на пътя, завързани за дървета. Обичайната карета била на място, за да закара мъртвия или ранения до дома му. Когато мъглата и светлината малко се приповдигнали, мъжете започнали мъчително бавния и тържествен ритуал за зареждане на оръжието, отмерване разстоянието с крачки, маркиране на местата и заемане на позиция. И накрая, сигналът за стрелба. Пропукал един изстрел, заглушен от мъглата. Не по-силен от удара на брадва, когато се разцепва дърво за подпалки. Утрото трябва да е било все още замъглено и можело да се види как проблясва жълтото пламъче от дулото, но облакът от бликащия сив дим трябва бързо да се е смесил с мъглата над реката. И после, след кратка пауза, втори изстрел. Резултатът, според разказвача на тази история е, че Федърстоун изобщо пропуснал целта, след което Уил, който имал повече време да се прицели, го улучил и му нанесъл лека повърхностна рана от вътрешната страна на бедрото, просто парване, един вид жигосване, червена ивица, която дори не кървяла, изстрелът не съборил Федърстоун на земята, само го олюлял на една крачка и непоправимо повредил новите му панталони от гълъбовосив фин плат. Тук двамата мъже тръгнали напред, стиснали си ръцете и обявили, че въпросът е изцяло разрешен и честта на всички е запазена. Честа добавка към тази версия на дуела е, че Дейв Крокет бил между зрителите, появил се неочаквано един ден преди пътуването му обратно за Тенеси. За Крокет се говореше, че казал в края на събитието, че за него няма нито капка смисъл в това да се забърква в такъв кървав бизнес като убийство с толкова добри маниери. Аз само ще кажа, почти съм сигурен, че се запознах с Крокет поне година по-късно.

Втори разказ, широко, макар и по-дискретно разпространяван, беше, че дуелът не се е състоял на разсъмване, а по залез-слънце, защото за срещата се знаело навсякъде и голям брой индианци, изгарящи от желание да видят тази новост на цивилизацията, си устроили лагери на набелязаното място край реката, готвели и танцували цяла нощ. Когато дуелиращите се дошли в мъглата на ранната светлина, те заварили събрана цяла тълпа, някои от хората били пияни, а много от тях били вече започнали да правят залагания, както биха сторили при игра на футбол. Тъй като не искали този въпрос на чест да се превърне в карнавално шоу, страните обсъдили проблема помежду си и обявили, че дуелът се отлага и е постигнато споразумение. Тълпата, разбира се, не била доволна, че кръвта така се оттеглила от въздуха. Сред общото недоволство съперниците си тръгнали, а след това се срещнали отново по залез-слънце, когато тълпата се била разотишла. Разказва се, че докато секундантите подготвяли терена, Федърстоун отишъл при Уил и му подал голяма оловна топка, голяма като за мускат на бизон. Голяма колкото киселица е най-честото сравнение. Федърстоун казал: „Захапи това. Ще ти успокои нервите“. Уил бил блед като смъртта или с цвета на разрязана праскова, или едното, или другото. Но запазил самообладание, завъртял топчето в дланта си и го върнал обратно на Федърстоун с думите: „Благодаря, сър, но може би трябва да си го запазите като резерва, в случай че глътнете своето“. Междувременно секундантите ожесточено се ровели в копията си на кодекса и открили, че е забранено дуелиращите да се обръщат един към друг директно. Те предупредили двамата мъже, че повече не им се разрешава да комуникират. Секундантът на Уил извикал: „Настояваме да се въздържате от по-нататъшни спорове“. Той вдигнал копието на кодекса и забол показалеца си във въпросния член от него. Секундантът на Федърстоун, Бушихед, просто казал: „Никакво говорене. Нито дума“. После, след като дуелиращите заели позициите си и им бил даден сигнал за изстрел, Федърстоун стоял на мястото си и оставил Уил да стреля пръв, като се надявал, че той ще бъде прибързан и неточен, както и станало. Куршумът се забил в земята около краката на Федърстоун, като изхвърлил струя червена кал по светлосивия му панталон и нагръдника на бялата му риза. Като видял щетите, нанесени на дрехите му, Федърстоун се разлютил и се хвърлил срещу Уил, или за да го застреля по-отблизо, или за да го удари с пистолета или с юмруци. В момента, в който Федърстоун преминал своето очертание на земята, секундантът на Уил, служителят Телънт, действайки напълно според избрания за дуела кодекс, вдигнал своя пистолет и прострелял Федърстоун в бедрото, просвайки го като съсечено със секира младо биче. Тогава секундантът на Федърстоун, който отново прелиствал кодекса, изговорил предложените там думи: „Аз бях измамен и дойдох тук в компанията на страхливец“. Федърстоун бил закаран вкъщи на легло, направено в колата.

В третия вариант се твърди, че поради нарушаване на всичките правила за дуелиране, изходът бил решен много преди това от Клеър Федърстоун. Виждали я всеки ден тази седмица да снове на кон между Федърстоун и Уил, като изтощавала коня си в обиколка след обиколка, посветени на дипломацията. Предполагаше се, че е използвала всички възможни аргументи, за да се реши проблемът, без да се разменят куршуми. След като не успяла в опитите си да убеди двамата мъже да оставят разумът да надделее, тя заплашила, че ще оттегли всякакви чувства, които все още би могла да има към всеки от тях, които и така били доста отслабнали поради тяхната взаимна видиотеност. Любовта й щяла да бъде заменена от черна омраза към оцелелия, ако някой от двамата бъде убит. Тази стратегия успяла и накрая двамата мъже се съгласили да оставят любовта им към нея да вземе превес над омразата им един към друг, да изпразнят пистолетите в небето и да обявят въпроса за уреден. Но в момента, когато извикали „огън“, Федърстоун, в прекалено глупавата си суетня в подготвянето на пистолетите, не улучил широкото небе, а натискайки спусъка преждевременно, улучил собствения си крак. Куршумът не засегнал костта, а минал гладко през месото. Спрели кръвта с компреси от мъх, а Федърстоун направил цяло шоу, като се смеел и поканил всички наоколо да пийнат ром, докато траело лечението на раната му. После се качил на коня сам и се прибрал вкъщи, но не и преди щедро, от седлото, да направи комплименти за смелостта на младия му опонент с тон на така внимателно премерен сарказъм, че бил на косъм да подстрекае още един дуел. Един разказвач на тази версия добавя, че по време на последните приготовления за двубоя, Федърстоун се оплакал, че Уил бил тънък като търмък, с момчешка фигура, и бил лоша мишена, докато той самият бил силен и с широки гърди като на бик и това го правело лесен за улучване. Предполага се, че Уил е предложил да очертаят фигурата му с тебешир отпред върху черните дрехи на Федърстоун и всеки изстрел, който улучел извън очертанията, да се счита за невалиден.

Аз само ще добавя, че в моите спомени, колкото и замъглени да са сега, нито един от събраните разкази не е точен и нито един не е напълно лишен от фактология. Така че читателят може да се чувства свободен да избере история по свой вкус и да я счита за достоверна. А моята възраст изключва възможността аз да съм в състояние да дам верния вариант. Нещо се случи. Извън това всичко остава неизвестно.

Видях Клеър веднъж през седмиците след дуела и то неочаквано. Студеното време започна рано тази година и аз бях излязъл да пояздя в навъсената сутрин, току-що беше паднал сняг, а ярките листа все още бяха по дърветата. Тя правеше същото и се срещнахме в един тесен страничен път. Без много прелюдии, освен докосване на ръцете и някакво общо чувство за съзвучие в настроенията ни и падналия сняг, се намерихме и двамата на земята. Когато станахме, оправяйки дрехите си и изтръсквайки снега, формите на телата ни се бяха отпечатали в снега като ангели, каквито децата правят, като лягат по гръб и описват дъги с краката и ръцете си. Едри нови снежинки засипваха очертанията ни и ги запълваха, а ние гледахме. Но Клеър ядосано ритна по нашата следа, като че ли някой минувач би могъл да я разгадае, някой следотърсач на мечки би узнал всяка подробност от нашата среща. Стояхме близо един до друг, тя силно притисна чело под брадата ми. Миришеше на дим от дърво, като че ли предната нощ, първата студена нощ от есента, беше хвърляла кедрови клони в огъня и тъмната й вълнена пелерина се беше напоила с аромата. Той добре хармонираше с миризмата на карамфил и канела.

Припомних й как веднъж беше дъвкала хвойна като експеримент, макар и провален. „Сега ме целуни“ — беше казала. А като я целунах, вкусът на езика й ме накара инстинктивно да се отдръпна. Което я разсмя и я накара да търси други горчиви комбинации. Жълъди и сушени чушки. Киселица и розмарин. Смрадлика и градински чай.

— Това ще е целта ми за в бъдеще — каза тя, — устата ми да те пари като ужилване на пчела.

После, в продължение на няколко дни, октомври си стана пак нормален, сух и слънчев, а и Клеър, и Федърстоун изведнъж заминаха и никой в Речната долина не знаеше или би казал къде и за колко време. Къщата беше със спуснати кепенци, но работата в имението — в нивите и овощните градини, и около добитъка — продължаваше, както обикновено под надзора на един нервен управител, който ръководеше нещата така, сякаш самият Федърстоун се криеше някъде из горите и всеки момент можеше да му се нахвърли и за най-малката грешка. Някой от прислугата каза, че Клеър отишла пак да учи, в ново училище във Вирджиния или Пенсилвания, а Федърстоун правел залагания, гуляел от няколко месеца в Ню Орлиънс и сновял нагоре-надолу по Мисисипи на разкошни бели речни кораби, които били по цяла нощ осветявани с петролени лампи. Други смятаха, че двамата са заминали някъде заедно, тъй като били планирали да пътуват една година или повече в Англия, Франция и Италия. Единствената версия, която приех за вярна, беше, че са заминали с голям брой куфари, достатъчно, за да останат там, където са, завинаги.

Чаках, но не получих никаква кореспонденция от Клеър. Запитванията ми в различните девически училища нагоре и надолу по протежението на цялото крайбрежие от Джорджия до Мейн, бяха безплодни. Което е един извънредно мек начин да кажа, че на огромния ми брой писма нямаше отклик, а няколкото отговора, които получих, бяха прекалено самодоволни, беше им приятно да ме уведомят, че ако млада дама на име Клеър Федърстоун беше записана в тяхното училище, силното чувство за институционална дискретност не би им позволило да разкрият това на някой, който прави запитване в писмен вид или лично.

Просто Клеър беше напълно изчезнала.

Опитах се да се съсредоточа върху правото. Аз не бях първият млад човек, който заорава горчивия си дял надълбоко, като превръща любовната мъка в амбиция. И границата между тях беше точно мястото за нови начинания.

Когато най-напред се захванах с адвокатстване, започнах доста частично, като все още имах отговорности, свързани с нарастващата верига от търговски пунктове и връзките ми с Беър и неговите хора. Влязох в професията много зле подготвен, защото бях учил право само по учебниците и нито веднъж не бях видял нещо, приложено в съдебната зала. Също както с френския, не беше това, което си бях представял. Но учех бързо. А и таксите ми бяха ниски тогава, че кой ще иска момче за адвокат, освен ако не е евтин? Имаше около дузина областни съдилища, в които редовно имах съдебни дела, така че Уейвърли и аз прекарвахме доста време в път. Винаги имах по една чиста бяла риза и черен редингот в пътните чанти и точно преди делата ми бихте ме видели да се появявам току-що облечен откъм тоалетната зад съда. Поддържах връзка с редовните адвокати, както обикалящите проповедници поддържат връзка с пасторите.

Никога не вземах случаи с убийства и много рядко за обида или кражба на коне. Аз бях предимно адвокат по земите, моята специалност беше покупките и продажбите на земя и многото усложнения и разногласия, възникващи при тях. И практиката ми получаваше голям тласък от идиотщините на щатските закони, които позволяваха на всеки да се регистрира с искане за земя, дори тя вече да е заета и записана на името на някой друг. Тогава всички засегнати трябваше да отидат в съда, където да се определи титулярът. Като закон той беше лош, но добър за адвокатския бизнес.

Забелязах, че много преуспели благородници покрай границата имаха жив личен стил, който съдиите намираха за много забавен, поради което и убедителен, и аз се опитах да си създам мой собствен такъв стил. Известно време оставих косата ми да порасне дълга на гърба и я мажех с помада. Имах хубава жилетка от ярка червена коприна и островърхи ботуши, лъснати до блясък. Поръчах си хавански пури от най-големия размер и ги пушех многозначително в дадени моменти при разпит на свидетели, като че ли мислех много усилено върху техните отговори и стигах само до тъжното заключение, че ме лъжат.

Имаше дни, когато съдът заприличваше на битка с ножове. Дела за събиране на дългове, собственост върху земя и чии свине на кого разбили оградата, имаха изненадващата сила да нагорещят емоциите до краен предел. Никой не обича да губи, независимо какъв е залогът. Смъртни заплахи се отправяха пред очите на съдиите. Влизаш в съда с пистолет в джоба и излизаш с пистолет в ръката. В други дни обаче съдът беше весела работа и обикновено адвокатът, който печелеше, най-често караше публиката да се смее на сухата му духовитост.

По време на отсъствието на Клеър написах няколко стихотворения. Естествено. Кой млад влюбен мъж не би го сторил? Още повече, че те не останаха завинаги в някой личен, скъп на сърцето ми дневник. Най-романтичните от тях бяха публикувани. Не бяха достатъчно, за да се състави, макар и тъничка книжка, думите по страниците бяха разредени, едва изпълваха листа между полетата. Така, като не ги събрах, творбите ми останаха разпилени и загубени за читателската публика из старите броеве на предимно прекъснати вече периодични издания: Чесапийк Ривю, Куортърли Конгъри, Аркейдиън, Алигени Ривю, и още някои не толкова големи.

В третия брой на петия свитък на Аркейдиън най-добрата ми творба На К… беше показана на публиката. Каква поема беше само. Над сто стиха. В нея обещавах на изгубената си и предполагаемо мъртва възлюблена, минавайки през всичките развалини на времето, че ще дам цялото си богатство (тогава доста несъществуващо) и мястото си на земята (толкова маргинално и отдалечено, колкото изобщо е възможно) и почти всичко останало, освен лявата си ръка, за да мога още веднъж да вкуся гранатените й устни (Защо гранатени? Защото наскоро бях намерил един голям гранат в потока до пункта в Речната долина и бях много горд с него.) Между тези полускъпоценни извивки на плътта, зъбите й блестяха като перли, гърдите й бяха бели като луната през юни. В поемата имаше много това и тук. Тъга и мистерия. Боя се, че бях използвал някои фрази като Сега, тих гроб, говори. Този вид чувства.

Предполагам, че тогава се е пишело много малко поезия и тримесечниците са отпечатвали почти всяко римувано писание, което решиш да им изпратиш. Цената на марките беше единственото препятствие на пътя ти да станеш поет. В обобщение може да се каже, че моите стихове не разбиваха цитаделата на душата. С това ще приключа. Само ще кажа, че всъщност им беше обърнато внимание в някои разумни списания. Имах няколко читатели, които ме ценяха, и това, че изоставих поезията, не беше посрещнато добре от всички.

През една от тези години, когато убийствената зима беше в силата си и аз се бях оттеглил с Беър в зимната му къща, спомням си, че излязох на разходка един ден, за да глътна малко свеж въздух. Трябваше да си проправям път през сняг до коленете, за да стигна до потока. Той целият беше покрит със сив лед, а през него се виждаше бързото движение на черната вода отдолу. Какъв тъжен ден беше това. Извадих ножчето си и издълбах името на Клеър в леда, а после написах датата, която мислех, че беше, макар че може да съм бил в грешка с една седмица, напред или назад. И така, годината се изтъркаля, за да сложи тъжното начало на следващата.

[1] Чероки финикс — вестникът на индианците чероки, издаван на слогова азбука. — Бел.ред. ↑

Трета част
Преместването

1

Огънят в центъра на общинската къща се беше смалил, изгорял почти до жаравата, сини и жълти пламъчета се надигаха леко и внезапно от кръстосаните и почти изгорели орехови и кестенови дърва. Плетените пейки, наредени покрай стените, бяха препълнени с хора, а децата седяха или лежаха на претъпкания глинен под. Те почти не се виждаха в тъмното, като се изключат неясните им размазани лица, бледите движения на ръцете. Беър стоеше и се разхождаше около огъня, като се възползваше от светлината — като актьор, който се движи ту вътре, ту вън от светлината на рампата — показвайки нещо, оттегляйки се след това.

Той започна съветът с изповед. От дългия си и донякъде предразположен към грешки живот, най-голямото му съжаление беше, че преди много време беше позволил една стара омраза да го ръководи и да го вкара по погрешка във война на страната на Джаксън по време на войната с племето крийки. Съжаляваше, че се беше бил срещу други индианци, въпреки че крийките бяха врагове на чероките много преди първият бял човек да се беше появил на този свят. Нещо повече, той дълбоко в сърцето си желаеше да не беше прахосал възможността да убие Джаксън тогава, когато стоели на една ръка разстояние един от друг на няколко пъти и било добре известно, че Беър се отличава с бързина при ползването на ножа. По онова време той станал свидетел как Джаксън заповядал да застрелят едно младо войниче за неподчинение. Нарушението се състояло в това, че момчето не изпълнило командата да събере някакви пилешки кости, разпилени по пода. Момчето не се подчинило веднага, а чак след като си изяло вечерята. По необходимост наказателният взвод застрелял момчето седнало на един пън, тъй като било прекалено уплашено, за да стои право. От друга страна, след битката при Хорсшу Бенд войниците на Джаксън си правели юзди от кожите на гърбовете на войници от племето крийки и събирали носовете им като доказателство за броя на убитите. При тези действия, в противовес на пилешките кости, Джаксън нямаше никакъв коментар, ни добър, ни лош.

Джаксън от дълго време беше обявил намерението си да изтика всички индианци на запад. Беше определена дата за това и макар да имаше още много сезони до тогава, тя се приближаваше. Някои от шотландските индианци в Нацията почти не обръщаха внимание. Те вярваха в своята способност да се пазарят. Беър обаче беше виждал Джаксън в действие. Старият Опосум беше неумолим и възнамеряваше да се разправи с индианците.

— Крайните срокове са много сложно нещо.

Той се отмести от светлината и се плъзна към тъмния ъгъл, където гласът му щеше да звучи по-дълбоко поради кръстосаните стени и щеше да се отразява в сводестото драматично пространство. Той припомни на хората за кометата от преди много години, много преди голяма част от аудиторията му да е започнала да има спомени. Опашката й се проточила през половината небе и седмици наред падала към земята. И така продължило повече от два месеца, когато накрая старата и умираща земя се ударила в нея и една от стените на общата къща паднала съвсем, а покривът се срутил. В земята се отворили дупки и се напълнили с мръсна вода. Кокошките били съборени от прътите, върху които спели, и изпопадали в калта, а върховете на дърветата се люлеели, въпреки че нямало никакъв вятър.

Наскоро след това някакъв старец разказвал, че един следобед както си стоял край огъня в двора пред колибата, от гората излязъл висок мъж. Дрехите му били направени от зелени листа, големи черничеви и тополови листа, съединени така, че да се застъпват едно друго като люспи на змия, а главата му била покрита с широка шапка от восъчни лаврови листа. Носел едно дете в сгънатата си в лакътя ръка и казал, че детето е Бог и че Бог се готви скоро да унищожи земята, ако хората не се върнат към старите си обичаи и не се откажат от дрехите от тъкан плат и от пушките и плуговете и почти всичко метално, и спрат да отглеждат жълта царевица и се върнат към истинското зърно — старите петнисти класове, и спрат да мелят зърното между камъните на водениците и започнат пак да го чукат на ръка в дървени хавани, и възстановят старите градове, и построят наново общите къщи по върховете на могилите, и започнат отново да съблюдават старите свещени празници и танци по площадите в полите на хълмовете. Зеленият човек поставил всичките тези условия, а Бог не добавил свое мнение, само ритнал с голо краче във въздуха, дръпнал листата от туниката на мъжа и се огледал наоколо като че ли вижда всичко, което е сътворил, за първи път, и реакцията му била изненада и задоволство.

Скоро пророк на име Дал Хо се появил със свое виждане. Дал Хо бил мъж, който не само посещавал света на духовете, но пребивавал там почти през цялото време и възприемал този свят само като неясен, тревожен сън. По време на едно самотно пътуване през планината, бил видял черни ездачи да пресичат небето на конете си и светлина, която се спряла на високия връх, Таскит Балд, да бъда по-точен. Водачът им биел барабан и целият свят вибрирал от припряния ритъм. Като спрял да бие барабана, той започнал да говори и думите му съвпадали с историята на Зеления човек и Бог. Спрете да следвате обичаите на белите, не чупете костите на царевицата в грозните и жестоки машини, избягвайте всичко метално, носете кожи, не плат, внимавайте с колелото във всичките му форми, гледайте на плуга като на враг, танцувайте старите танци. Или умрете. Защото скоро ще настане страхотна буря, с градушка, едра колкото парчета царевична каша, която ще се изсипе от черното небе и ще убие всички бели и всеки друг, който не се е скрил във високите планини. Светът ще бъде пометен. После изчезналите сърни и елени, и бизони ще се върнат от там, където са отишли, а хората ще могат да заживеят отново, както са живели преди, пълнокръвно и с всичката красота на възродените стари нрави.

Не след дълго вярванията в тези пророчества се разпространили широко, а пътищата, които водели от низините нагоре към планината, започнали да се пълнят с поклонници. Те се изкачвали до високите сечища, лагерували във високата трева и чакали. Нямало посочена точна дата за този апокалипсис, както Джаксън беше определил за сегашния. Скоро беше всичко, което Зеленият човек, Бог и Черният ездач били казали.

Когато хората прекарали по върховете на планината толкова дълго, че според изчисленията на някои, скоро отдавна било преминало без никакъв знак за опустошителна буря, завихряща се на хоризонта, те тръгнали обратно към същия безнадежден свят, който били напуснали.

Беър, който тогава, както и сега, живеел в планината и вече се придържал предимно към старите обичаи, не тръгнал с поклонниците, но с отчаяние наблюдавал какво става. Това, което вярвал тогава, било, че Зеленият човек и Бог няма да спасят него и народа му. И сега вярваше същото. Няма начин да се върне загубеното. Свят, който веднъж си е отишъл, си е отишъл завинаги.

И войната не би ги спасила. Крийките се бяха били с Джаксън и загубиха половината от хората си. Чоктавите и те бяха посечени по същия начин. Така че борбата се изключваше.

Как да оцелеят? Как да спасят изпотрошените парчета от света? Това бяха парливите въпроси. В Нацията някои от хората бяха решили, че спасението е да заприличат колкото може повече на белите. Вашингтон и Джеферсън им бяха казали това за оцеляването, това били единствените условия. И белите индианци от Нацията се бяха насочили към това така, както го разбираха. Сега те имаха свои собствени закони и вожд, законодателство с две камари, помещаващо се в общинската къща, върховен съд и даже национална академия и музей, в който беше показана дългата културна история на народа. Излизаше и вестник Финикс, печатан на слоговата азбука. Всички се пренесли в столицата Нова Екота, която все още била само скицирана и в процес на изграждане. И всичко това било добре за хората от Нацията, но то не променяло ни най-малко намеренията на Опосума.

В Уейя Беър не вярваше, че хората му ще се превърнат в бели, колкото и сериозни опити да правят. Но той и не искаше да опитват. Питаше се дали може да се считаш за оцелял, ако накрая не си в състояние да разпознаеш нито себе си, нито новия си живот, нито родината си. Дали да се размесиш като капка кръв във ведро с мляко или да устояваш като малко камъче в буйна река?

Една от възможностите, които стояха пред тях, беше да заминат на запад, както Джаксън им беше заповядал. Но ако териториите на запад бяха толкова добри, колкото ги изкарваха, белите хора не след дълго ще дойдат и ще им вземат и тази земя, защото беше в природата на белите хора винаги да искат още.

Както Беър виждаше нещата, неговият народ имаше само две предимства в своя полза. Първото беше тяхната земя. Тя беше толкова трудна и красива, че никой, освен тях, не я искаше. По-голямата част от нея беше разположена отвесно и неудобно. Беше трудна за обработване. Човек не би могъл да прокара дори път за каруци и в най-лесните й части, без да срещне огромни трудности. Нямаше злато. Климатът беше влажен, с мъгли и дъждове през повечето време от годината. Но независимо от това, тя беше тяхна, по наследство и по закон, почти хиляда акра от нея във всеки случай, което, Беър признаваше, не беше чак толкова много. Но тя имаше предимството, че не принадлежеше нито на Нацията, нито на някой бял човек. На хартия тя беше на негово име. Според него те имаха нужда от много още такава земя.

После разказа друга история. За пътуването си до Чарлстън и откритието му как действа законът и как той открил начин да го използва в своя полза, като брадва, на която държиш острието обърнато настрани от себе си и желанията си. Блосъм, момичето, което той беше освободил от робство, присъстваше сред хората, събрани в градската къща. Сега тя беше яка жена на средна възраст с половин дузина деца, повечето от които големи. Косата й беше разделена на път по средата и беше прошарена с бели нишки. Тя взе думата и разказа колко величествен и страховит бил съдът и как, въпреки това, Беър и неговият адвокат помели всички наоколо и я освободили.

Беър погледна към тълпата и изчака мълчаливо достатъчно дълго, за да ги накара да се чувстват неудобно. После каза: „И сега, второто нещо, което имаме, е нашият собствен адвокат, който е един от нас. Аз и Уил можем да спасим всички.“

Всички погледнаха към мен.

Исках да избягам далече от битката, която Беър предлагаше, но всъщност се изправих, застанах до него в светлината на огъня и казах, че поне ще се опитам. Ще отида във Вашингтон и ще видя какво мога да направя в наша полза.

Дни на кон пътуване на изток до най-близкия град със спирка и обслужване. Дни, докато стигна до железопътната гара. После летях с влака два дни с главозамайваща скорост, която понякога стигаше двайсет мили[1] в час, по посока към щатската столица. И след като свърших там някои дела, последва пътуване по плавателна река. После настъпиха лениви дни плаване с кораб към океанското пристанище, след което плавах с голям кораб нагоре по Атлантическия океан покрай Кейп Хенри и Чесапийк, после пак на речен кораб за последната отсечка нагоре по течението на река Потомак.

По време на това първо пътуване много се вълнувах, първите петдесет мили от пътуването с влака, след като напуснахме гарата, прекарах отпред в локомотива, разговарях с машиниста и огняря и им помагах да хвърлят дърва в пещта. За благодарност те поделиха обяда си с мен, дебели, направени с мая хлебчета и тънки говежди пържоли, с много стрит черен и червен пипер и суха постна храна в метална тенджерка с дълга дръжка, която се загряваше почти до червено на огъня.

Бях възхитен от разнообразието на градовете, покрай които минавахме, независимо дали оставах да нощувам в тях или слизах за час, за да си почина и да си купя нещо за ядене. Спомням си, че останах да нощувам в една странноприемница в хълмисто място, където носталгични ирландски цигулари, гайдари и барабанисти свиреха ирландска музика почти до изгрев-слънце. Имаше градове, известни с готвенето на свинско, там изкопаваха дупки в земята, наклаждаха огън в тях и оставяха дървата да горят, докато се превърнат в червена жар, после пускат вътре прасето, заравят огъня и го замазват с червена глина. Като се изрови на следващия ден, прасето се нарязва или разкъсва на парчета, подправя се с оцет и лют пипер и се сервира със солени питки от царевично брашно, запържени в мас. Готварството във всеки град се различаваше от това на следващия. На едно място, пълно с ниски набити холандци, имаха най-прекрасните наденици, които някога съм ял, приготвени върху жарава от орехови дърва и сервирани с кисело зеле и кафява бира, която изсипваха от кафяви гледжосани глинени съдове, изстудени в потока. Друг един град имаше кръчма, в която хората твърдяха, че са измислили Т-образния бифтек, макар да не разбирах как това би било възможно, тъй като всички говеда бяха изчезнали с тази си Т-образна част в тях от доста дълго време.

Надолу по крайбрежието всичко миришеше на риба и солена вода. Прекарах една нощ в град, в който дивите прасета идваха на откритите кални места след отлива на водата и ядяха малки бледи рачета и ги хрускаха като мекотели. Много по-приятно, в Уилмингтън открих място близо до брега, където се гордееха с мидите си, прясно извадени от морето и подредени на масата все още мърдащи в отворените си черупки, консумираха ги с чаши френско вино, с цвят на слама. Първият път като опитах миди, ентусиазмът ми накара сътрапезниците ми да се чувстват неловко. Изсмуках и погълнах бързо една след друга две дузини миди, и макар след това да не можех да ям повече, от време на време поднасях към носа си някоя празна половинка от черупка и помирисвах перлената чашка между глътките вино, за да си припомня за съществуването на тази удивителна и напълно неочаквана храна.

Бях новак за тази страна с пъстроцветно равнинно поле, разположено около брега. Така че когато за първи път в живота си се качих на речен кораб — лодка с лост за управление, бедствено нуждаеща се от изстъргване и боядисване, някакво отчаяно водно превозно средство, разочароващо и неотговарящо на представата ми за грандиозни плаващи палати по Мисисипи — исках да мина за млад мъж с положение, който пътува със стил.

На палубата ме посрещна дребен и слаб домакин, по-млад дори от мене.

— Бих искал най-добрата ви каюта — казах аз.

— В какъв смисъл най-добра? — попита стюардът.

— Най-голямата, най-красивата, най-чистата, най-светлата. От този род неща. Най-добрата, която имате.

— Те всичките са еднакви.

— Със сигурност някои от тях имат по-добри качества. Например, по-добър изглед от другите?

— С прозорци?

— Да — казах аз.

— Никоя няма прозорци. Влизат буболечки. Всички кабини тук са — влизаш вътре, затваряш вратата и все едно че си си затворил очите. Ако аз трябваше да избирам обаче заради движението на въздуха, бих казал, че отпред е по-добре, отколкото отзад. По-малко усещаш миризмата от гърнетата сутрин. Достатъчно лоша е сутрин миризмата на бекона, така както готвачът го пържи.

— Запази ми кабина отпред тогава.

— Няма да съжалявате.

Независимо, че беше така очукан, нямаше почти нищо в този движещ се с витло кораб и в цялото пътуване на изток по посока на Атлантическия океан, което да не ми хареса. Плаването надолу по широките кафяви реки на крайбрежната низина, завързването му нощем в дърветата, слизането на сушата с факли, които горяха като жълти кълба на фона на тъмната нощ, терпентиновите варели и балите с памук, струпани високо на дока и робите, които работеха без ризи, потяха се и пееха гръмогласни ритмични песни, докато товареха стоката на кораба. Слънцето, което изгряваше жълто през мъглата, надвиснала толкова гъста над водата, че едва можех да виждам зелената джунгла, през която минавахме. Или големите изчистени ниви, засети с индиго и памук, браздите им, от които ти се завива свят, гъсти линии, проточили се чак до хоризонта, различни от всичко, което бях виждал до този момент. Почти не можех да спя от страх да не пропусна нещо. Прострелвайки се надолу по реката, през тази крайбрежна зона с борови савани и кипарисови блата, прорязани от коловози и потоци, които съвсем не изглеждаха като потоците там, откъдето идвах, а представляваха канавки, изпълнени с черна кал и миризлива солена вода от приливите, но въпреки това изглеждаха екзотични и подобни на местата, за които пътеписци сътворяваха разкази в тримесечните списания, които толкова обичах.

Каютите на речния кораб едва ли бяха по-големи от външни тоалетни, а и не миришеха много по-различно, тъй като дюшеците за спане бяха целите в петна от всички възможни течности, които човешкото тяло беше в състояние да произведе, от неизпразнените нощни гърнета и лошата вентилация. И бяха толкова близо една до друга и горещи през лятото, че няколко нощи, когато нямаше много комари, предпочетох да спя на палубата, като се усуках в един хамак и наблюдавах как лунната светлина пада върху реката, и как тъмните гори се движат горе по ръбовете на стръмните пясъчни брегове.

Обратно на преценката на стюарда, храната ми се стори чудесна, макар че вечерята не беше нещо не по-сложно от хубава рибена супа с малки жълти кръгчета масло, плуващи на повърхността на лекия млечен бульон, придружена от фини царевични хлебчета и малки краставички, струпани на яркозелена купчинка върху бяла чиния, на дъното на която се виждаха петна от оцет.

Списъкът на пътниците се обновяваше на всяка спирка надолу по реката, тъй като хората се качваха и слизаха, за да отидат от един град в друг. В тази част на щата всички мъже говореха по особен начин, като издаваха напред устни и ги свиваха пред лицето си по начин, който ми напомняше кудкудякането на кокошки, след като снесат яйце. Всички, без изключение, бяха луди по залаганията и стояха по цяла нощ в малкия салон, за да играят карти и да си разменят парите. Аз рядко играех и то внимателно и спирах навреме, защото не исках да загубя много. Но обикалях салоните до късно, след като открих, че дамите на борда ме намират за екзотичен. На масата за вечеря една висока около трийсетгодишна жена, омъжена за по-млад дребен посредник в търговията с индиго, изслуша много краткия и неохотен разказ за живота ми и каза: „Представете си, от далечните планини. Сирак, осиновен от индиански вожд. Познавач на природата. И в добавка адвокат и бизнесмен, а сега самият той индиански вожд. И на път за Вашингтон, за да лобира пред конгреса и администрацията на Джаксън от името на своя народ.“

Аз казах: „Е, нося обувки като техните и мога да броя до двайсет заедно с тях и всичко останало, но вождовете са много. Не е като да си президент. По-скоро е нещо като кмет. А и аз съм вожд само когато става въпрос за бизнес и законодателство. Моят баща Беър е истинският вожд.“

Късно същата нощ, докато мъжът й още играеше карти, жената на посредника почука на вратата на кабината ми с кокалчетата на ръката си, след което предпочетохме една сесия боричкане така както бяхме напълно облечени, вместо да легнем напълно на мизерния дюшек. След това тя оправи дрехите си, усмихна се, целуна ме сияеща по скулата. Каза: „Трябва да оставяш хората да си мислят това, което си представят за теб, без да ги поправяш. Ще имаш повече полза“. После излезе през вратата. Цялото нещо трая само три минути. Но оттогава нататък разказвах за живота си малко по-романтично и с повече подробности на разговорите по време на вечеря и ако някой искаше да ме нарече вожд, беше добре дошъл, нямах нищо против.

Вашингтон Сити беше построен в местност, незабележима с нищо, плоска и кална, покрай река, която едва стигаше морското равнище, на нейните брегове израстваше среден по големина южняшки град, в който като отличителна добавка имаше няколко разпилени полуоформени класически храма в огромен мащаб и така недовършени, че на пръв поглед беше трудно да кажеш дали се строят или се срутват. Прасета търчаха на свобода в покрайнините. Недоизмайстореният нов град не представляваше кой знае какво. И може би това беше целта. Всеки вид на завършеност би означавал, че градът няма перспектива за по-нататъшно развитие. На такова място белият купол на Капитола би лумнал високо като Монблан от калните речни брегове, а хората, които го населяват, биха сметнали себе си за Голиати.

Конгресът се намираше в града, така че центърът на Вашингтон беше много натоварено място. Повечето главни улици бяха павирани с едри заоблени камъни и през цялото време се чуваше непрекъснатият шум от тракането на подковани копита и колела на дилижанси по тях, а нощем подковите на конете образуваха искри при съприкосновението. Непавираният път нагоре по хълма към Капитола беше като виеща се вада от черна кал, стигаща до осите на колелата тиня, поради което повечето кочияши предпочитаха да зарежат този път и да пресекат направо по стръмнината на хълма, който изглеждаше като току-що изорана ивица земя с вървящи паралелно следи от колела и отпечатъци от копита на коне и мулета, стигащи чак до стълбите на Капитола.

Пристигнах зелен като цял казан юнски ябълки. Тъй като бях дошъл да представлявам чероките, облякох се подходящо за ролята си. Идеята ми за това как трябва да е облечен един посредник на индианците, член на клана и шеф на бизнес, за срещи с официални представители на правителството се осъществи напълно само при един от случаите, при първото ми посещение в кабинета на военния секретар, където започваше и в повечето случаи приключваше всеки повдигнат индиански въпрос. Носех копринен тюрбан, според наскоро възприетата мода от много живеещи на изток индианци, за случаи от особена значимост. Моят беше тъмновиолетов на жълти ананаси. Бях облечен с обикновения си черен редингот, но жилетката ми подхождаше по цвят на тюрбана, както и вратовръзката, която поддържаше яката на бялата ми риза. Бях обут с мокасини от еленова кожа, украсени с мъниста, овързани под коленете и с ресни по външните шевове. Това беше разкошна комбинация. Докато вървях от хотела до военния отдел, хората по улиците се заглеждаха в странното ми облекло, тъй като градът беше пълен с всякакви чужденци, всякакви, като се почне от гърци и се свърши с турци.

Когато пристигнах в офиса, секретарят Кас не ми предложи стол, остана прав и ме гледа доста продължително, преди да каже: „Сър, не искам да отнемам никак от времето Ви, точно сега, когато толкова явно имате часове при шапкарите и обущарите. Може би ще уредим нова среща, след като изпълните тези си задължения.“

Аз казах: „Не, господин Кас, имам предостатъчно време точно сега.“

Кас отново ме погледна, без да промълви нищо няколко дълги неловки секунди. Накрая каза: „Нека се изясня тогава. Опитвах се да избегна да кажа, че изглеждате като глупак. Вие не сте първият млад мъж, който постъпва така. Върнете се, когато не изглеждате така и аз с радост ще се срещна с Вас и ще изслушам проблема Ви.“

Пламнах до корена на косите си, станах, направих едва забележимо кимване с глава и си тръгнах.

Носят ги с по-широки периферии и с по-заоблени дъна напоследък. Оставих модела с тясна периферия и с чупка на дъното обратно на поставката.

— Една от този нов модел тогава — казах аз.

— Ще е готова след седмица — отговори шапкарят. Той уви един сантиметър около главата ми и каза: „Чудесно“. А аз се чудех, но не попитах, как размерът на главата ми може да е достоен за такъв суперлатив. Това сложи началото на периода от време, когато отказвах да нося каквото и да е облекло, на което шапката не подхождаше.

Първо бях наел стая в един пансион, който беше евтин, мрачен, с лошо разположение и беше известен само на най-младите и най-малко влиятелни помощници в Конгреса и други незначителни пътници. Не след дълго се преместих в прочутия Индиан Куин, въпреки че всъщност не можех да си позволя дълъг престой в него. Но той беше известен сред младите мъже със светли перспективи, както и сред различните представители на крийките, чероките и семинолите, които идваха във Вашингтон, за да преговарят по разни договори. Сам Хюстън[2] бил редовен посетител, преди да се измести в Тексас, а управата на хотела още говореше за него с носталгия. Нищо никога нямаше да може да се сравнява с времето, когато Хюстън отсядал в Куин и забавлявал компании до късно нощем във фоайето, често до първия проблясък на зората, защото не можел да спи добре на тъмно и обичал да прекарва нощта в пиене, разговори и слушане на музиката от цигулките. Лягал си едва когато дневната светлина започвала да се появява, а после по обяд целият подпухнал и със зачервен нос, ставал, изяждал един обилен обяд с говеждо и започвал да крои планове. Всички камериерки и чиновници бяха на мнение, че това са били най-добрите дни за хотела, всичко започнало да запада оттогава.

Върнах се в офиса на военния секретар веднага щом неловката ситуация от първото ми появяване в политиката можеше да бъде изгладена. След като бях посетил изискани шивачи и обущари в града и се бях сдобил с целия гардероб, който можех да си позволя. Според всички стандарти изглеждах безупречно.

Мислех си, че моят аргумент е прост и неопровержим. Народът на Беър беше толкова малък и толкова отдалечен, не можеше да бъде от интерес за Америка. А имах и актовете, които Беър и аз държахме за земята, на която живеехме. Нашата земя не беше в Нацията, тя беше в Америка. Частното владеене на земя трябваше да значи нещо в тази страна. Истинската собственост беше връзка, силна като кръвта. Разпадането на Нацията и прокуждането на хората на запад нямаше нищо общо с нашата ситуация, защото ние по право бяхме собственици на земята.

— Всичките ли са индианци? — попита секретарят.

— Да.

— Според някои само този факт има значение.

— Моят аргумент е за собствеността на земята, а не за кръвна принадлежност.

— Колко индианци представляваш? — попита секретарят.

— Никога не сме били повече от хиляда души. Малко село, наречено Уейя, което съществува независимо и извън Нацията от много години.

— Но всички са индианци, така ли?

— Да. Всички. Повечето пълнокръвни.

Кас седеше и ме оглеждаше, по тена на кожата ми, видима извън дрехите — лицето, врата, ръцете ми — преценяваше кръвната степен. А той беше експерт, защото всякакви смесици индианци бяха минавали през офиса му.

— Ти си бял — рече секретарят, без да го поставя изобщо под въпрос.

— Да — казах аз. — Осиновен съм.

— И само хиляда индианци?

— Е, с няколко по-малко.

— Колко точно тогава?

— Петстотин, приблизително. Или малко по-малко.

— Да речем четиристотин индианци. И нито един от тях с право на гласуване.

— Аз гласувам.

— Значи целият брой електорат възлиза на един? Защо да си правя труда тогава?

След една седмица, въоръжен само с няколко препоръчителни писма, можех да се срещна с всеки от политическо или социално значение, чак до президента. Обиколих всички офиси. Говорих с членове на различни департаменти и агенции. Срещнах се с много млади представители и даже с една двойка стари величествени сенатори, единият от тях известният заядливец Джон К. Калхун[3]. И скоро разбрах как се върши бизнес, но си дадох сметка, че нямам необходимите пари, за да си върша добре работата. Канех влиятелни хора на вечери и питиета, но не можех да им предложа нищо повече като стимул. Повече означаваше, каквото изисква ситуацията. Аз разполагах само с логиката на моя аргумент за святост на собствеността. А във Вашингтон това нямаше никаква стойност.

Ходех от офис на офис, а мъжете, които ги обитаваха, седяха и слушаха, но аз виждах как зад очите им се превъртат колела и зъбчатки, които се зацепваха и движеха механизма. Те скоро преставаха да ме слушат и започваха да се питат как, ако се съгласяха с мен, биха облагодетелствали някой, който е от значение. В частност себе си. Всеки, с който разговарях, стигаше до същото заключение, до което стигна военният секретар. Защо да си правят труда? Аз ги моля да ме подкрепят, а те ме гледат в очите и отминават, говорейки по някакъв друг приятен въпрос, с искреността на умиращ, който се обръща към Бога. Бяха майстори на подвеждането, както панаирджия, който мести трите чашки и те кара да познаеш под коя се крие спаруженото грахово зърно.

Калхун поне видя някакво бъдеще в мен или някакъв елемент на забавление. Сенаторът поръча кафе, оставихме бизнеса настрани и разговаряхме най-общо като по-възрастен с по-млад. По някое време, докато разказвах своята история, споменах, че съм изучавал френски само с граматика и речник, защото имаше много книги на този език, които копнеех да прочета, особено Размислите на самотния скитник от Русо и Манон Леско от абат Прево, всяка от които, между другото, бих считал за напълно заслужаваща си усилието, и по този начин получавах Волтер все едно безплатно. Когато пристигнах във Вашингтон и чух езика на живо за първи път, бях много разочарован от откритието, че не разбирам и думичка. Нито някой от младите френски дипломати разбираха нещо, когато аз се опитвах да говоря. Накратко, това, което искам да кажа е, че френският съвсем не звучеше така, както си бях представял. Калхун каза, че това без съмнение е най-гадно звучащият език, говорен от някой народ на земното кълбо, и че той самият знаел много малко от него, само това, което можел да си спомни от часовете в Йейл от преди много години. Но ще ме научи на един трик, който знаел: няма да сбъркам много, ако произнасям всяка отделна дума от този език като детски евфемизъм за интимни части.

Отидох в Белия дом с препоръчително писмо от Калхун, който ме предупреди, че то може да има и обратен ефект, преди, след като спечелили изборите през 28-ма и Калхун станал вицепрезидент, препоръчителните писма били практика между него и Джаксън, по-късно обаче Калхун напуснал поради скандал, свързан с анулирането, тъй като нямало по-голям поддръжник по правата на щата от него.

Не можеше да се каже, че Джаксън не е бил предупреден за темперамента на втория човек след него, тъй като Калхун се бил провалил по подобен начин, когато бил вицепрезидент на Куинси Адамс[4]. Природата на Калхун изисквала той да се опъва срещу всеки, който е над него, но така и не му се удало до сега да стигне чак до върха. Повече от ясно било за всеки във Вашингтон, че Калхун и Джаксън, макар и двамата на възраст, все още вътре в себе си били настървени един срещу друг като биещи се петли и силно желаели да се убият взаимно. Поради това за мен беше чудо, че все още не са се появили някоя ранна сутрин около мъгливия Потомак, застанали в пози за дуел с пищови. И жалко, че не са го направили, защото щяха да засенчат Бър и Хамилтън[5] и щяха да станат част от историята.

С писмото на Калхун в джоба вървях към Белия дом, отминах заграденото за конете място, където конят на Джаксън пропъждаше мухите и дремеше, и стигнах до входната врата. Оглеждах се по дългите коридори за някого, на който бих могъл да представя писмото. Накрая отворих една врата и намерих самия стар убиец в офиса му да ораторства пред цяла група приятели, повечето от които млади мъже на моята възраст. Джаксън се беше изтегнал в един стол, като ту говореше, ту смучеше бонбон. Надиплената кожа около устата му се разгъваше и свиваше ритмично като мех. Въпреки ласкателните портрети, Джаксън изглеждаше по-стар, отколкото беше, на шейсет и четири или там някъде. Имаше издължено лице, малки безизразни очи и остри хищни зъби на опосум. Той примигна с малките си тъмни, зли очи изпод надвиснала лъскава бяла коса и почти не прояви интерес към мен, ако се изключи преценката колко ли труден бих бил за убиване в официален дуел с пистолети или в някое внезапно сбиване с ножове в кръчма, тъй като той успешно се беше справял и с двете в младежката си и средна възраст.

Като представих препоръчителното писмо и обясних проблема си — давайки набързо подробностите за гражданството и собствеността на земята — погледът на Джаксън показваше, че все още е в състояние да извърши някое и друго убийство. Но само направи знак с вдигане на ръката, жест, който ме отпращаше да си вървя по пътя, след което, превъртайки бонбона в устата си, започна да говори за новите си ботуши. Размърда краката си под стола, за да ги покаже. Според него новите ботуши се приближавали до най-фините, които някога е носил. При това присъстващите млади мъже се изредиха да хвалебстват и да коментират със суперлативи всяко тяхно качество, от токовете до връзките. По мое мнение токовете бяха прекалено високи, да бъда съвсем точен, за мъж, но запазих мнението за себе си и докато траеше изреждането на хвалбите от страна на компанията, се заех да разглеждам главата на Джаксън и си помислих, че двамата, и Джаксън, и Калхун притежават най-застрашителната грива коса, която бях виждал на бял човек. Направих преценката си точно по този начин, защото като малко момче познавах няколко стари индиански воини, които още носеха прическите от младите си години, стил, отдавна останал в миналия век, който изискваше изскубване на косата от половината глава, което те извършваха с пинсети, направени от мидени черупки, а останалата я повдигаха като стърчащи шипове с помощта на меча мас. В състезанието за екстравагантна коса между белите хора обаче Джаксън и Калхун биха си поделили наградата. Те се мразеха един друг и въпреки това продължаваха да поддържат една и съща високо вдигната прическа, която изглеждаше сякаш бяха поставили на главите си по един настръхнал опосум. Те, разбира се, бяха от Южна Каролина, поради което им подхождаше да поддържат този странен ентусиазъм.

Когато вождовете на чероките, командващият Рос[6] и майор Ридж[7] дойдоха във Вашингтон, за да лобират срещу преместването, те дълбоко смутиха расистките разбирания на тези във властта. Командващият Рос, главата на цялата Нация, беше бял, колкото всеки конгресмен. А майор Ридж, макар и с тъмна кожа, беше облечен някак по-добре от всички сенатори, като изключим най-богатите, и се държеше с арогантност, която будеше подозрение в превъзходството на неговата интелигентност. И двамата мъже бяха заможни собственици на плантации и с почти еднаква власт в Нацията, която беше новосъздадена и несигурна страна, сформирана вътре в Америка, като отражение в несъвършено огледало. Бил съм в Нова Екота много пъти и никога не съм бил сигурен дали тя представлява грандиозен експеримент или е резултат от патетично и нелепо ограбване чрез злоупотреба с доверието.

Командващият Рос имаше преобладаваща шотландска кръв — седем осми от нея всъщност. Беше нисък човек, който говореше езика на чероките толкова зле, че не се осмеляваше да го говори пред хора, нито някога се беше научил да чете на слоговата азбука. Но беше хитър и потаен в бизнеса и политиката и горд дребен мъж, който разделяше косата си на път точно над лявото ухо и премяташе дългата част от нея настрани до другото ухо, опитвайки се да покрие безплодната част на плешивото си теме. Използваше ароматизирана помада, а чертите от гребена пресичаха скалпа му, прави като редове на фасул.

Майор Ридж, който беше получил званието си от Джаксън по време на войната с племето крийки, беше довел момчетата си, и двамата горе-долу моя възраст. Младият Ридж беше единственият му син, другото момче му беше племенник, Елайъс Будино, който беше роден Бък Уейти[8], но беше решил да вземе име, което повече да му подхожда. Будино и младият Ридж се правеха на мрачни Байронови герои, образ, в който безброй млади мъже — и аз включително — се вживяваха.

Като си спомня първата ми среща с тях в салона на Куин, мислех, че ще се разбираме добре. Поради някакви необясними причини, характерни за младите хора, не стана така. Аз знаех всичко за тях, защото бяха донякъде известни. Майор Ридж ги беше изпратил да учат в Кънектикът и когато знаеха да четат и пишат гладко на латински във всяка стихотворна форма, характерна за английския език, те се върнаха в Нацията, облечени от глава до пети по последна мода, возеха се в отиващи на цвета на дрехите им кабриолети, теглени от съответен по цвят впряг, оженени за подходящи жени, и четиримата невъобразимо млади и изгарящи от нетърпение да направят прогресивни реформи във всеки раздел на живота, който им посочиш, образование, възпитание на децата, управление, литература, журналистика, кухня. С пристигането си в Нацията двете млади американски булки бяха обявени за прекалено бели и стреснати, но готови за новия живот, който бяха избрали чрез блестящите си млади съпрузи.

Хората на Север са с много широки възгледи и много по-напреднали от нас. Единственото, което направили на едно от момичетата, когато станало известно, че възнамерява да се жени за индианец, било да изгорят образа й на главната улица и да бият всички църковни камбани в града на всеки час през цялата нощ. Тя била на шестнайсет или седемнайсет години, някъде там. На следващата сутрин, което било неделя, станала, облякла най-хубавите си дрехи и тръгнала сама направо през града, минала покрай сивата и още димяща пепел от собствената й клада и влязла в църквата, където седнала на първия ред с твърдо изражение на лицето и оставила цялата конгрегация да гледа с омраза задната част на главата й в продължение на един час. Същия следобед отишла да пресрещне Будино някъде наблизо до града, за да се венчаят тайно при един симпатичен свещеник, след което се отправили на юг заедно с младия Ридж и също толкова стреснатата му булка.

Отнело им почти два месеца, за да се върнат отново в Нацията, защото спирали по пътя в Ню Йорк Сити, за да видят няколко нови постановки и във Вашингтон, за да ходят по забави, посещавани от членовете на двете камари на конгреса.

Не знам какво са очаквали момичетата, когато стигнали до дома на предците на двамата млади джентълмени, може би вигвами и пера в главите. Това, което видели с пристигането си, обаче било стотици акри земя, роби, които работели по огромните ниви, засети с памук и тютюн, и се движели надолу в редици като сянка от буреносни облаци, спускащи се над земята. А вътре в голямата къща, бели покривки, сребърни прибори и порцелан в трапезарията. Начело на масата седял патриарх, набит, с буйна коса, с титла майор, носещ ризи с жабо, жилетки и всичко останало, което белите мъже в Америка носели.

Поради всичко това вождовете Рос и Ридж не били достатъчно индианци за правителството и да се разбират с тях било трудно. Сребърни дрънкулки и разкази за Великия Бял Баща не водели до нищо.

Въпреки че Рос и Ридж имали еднаква цел, оцеляването на Нацията, те се мразели повече, отколкото Калхун и Джаксън. Някъде дълбоко в съзнанието си те си представяли бъдеще, при което Нацията ще стане щат, нова звезда на знамето. Губернатор Рос или губернатор Ридж ще живее в ново, голямо представително жилище.

Когато делегациите им пристигнаха, аз почти бях сигурен, че и Федърстоун ще е с тях, но той не беше. Лобирането трябва да му се е сторило малко в повече извънреден истински труд, макар че аз лесно бих могъл да разсея тези му страхове.

И Ридж, и Рос гледаха на мен с много предпазливост, тъй като аз представлявах индианци, които живееха извън пределите на Нацията. И когато се опитах да предложа да обединим усилията си, и двамата ми дадоха да разбера, че трябва да си действам сам и да не им мътя водата с моите малки проблеми. Независимо от това Ридж и аз пихме заедно няколко вечери в Куин и се разбирахме добре, когато не говорехме по работа. Но аз изнервях Рос, защото говорех езика на чероките до съвършенство, докато той едва можеше да направи коментар за времето, а дори и на тази тема можеше да говори само за настоящия момент, защото разбирането на вожда за езика на народа му беше ограничено до сегашното време.

Запознах се с Крокет чрез посредничеството на Калхун. Крокет тогава беше на върха на славата си, поне преди посмъртната си. Когато се запознах с него, той се беше превърнал във фолклорен герой; Аламо[9] го беше издигнал и превърнал в мит.

Беше много по-трудно да си уредя среща с Крокет, отколкото с президента. За да се подготвя, си купих Шегите и странностите на полковник Дейви Крокет, отидох в кафенето и започнах да чета. И колкото повече четях, толкова по-невероятна ставаше историята. После стигнах до това изречение: Тук се скитаха червените горски мъже, свободни като лекия вятър, който развява гарвановочерните им кичури. Зарязах книгата и се опитах да не се поддавам на влиянието й относно човека, защото самият Крокет нямаше нищо общо с това произведение. Писателите могат да напишат всякакви лъжи, които им минат през главата.

Но бях прочел достатъчно, за да науча поне, че Крокет и аз имаме нещо общо в житейския си опит, и двамата сме били обвързани, макар че в случая с Крокет той беше нарушил договора, подписан от баща му, като избягал от новия си господар, търговец на свине, по време на първото им пътуване заедно. Момчето Крокет се беше опълчило срещу двамата мъже — господаря и баща си — които се опитвали да осъществят договора. Отдръпнал се и от двамата. Поне такава беше историята в книгата. А за мене това беше толкова романтично, колкото цялата Байронова поезия, взета заедно.

Първата ни среща беше в офиса му в Капитола, където разговаряхме като равни, въпреки че Крокет беше достатъчно възрастен, за да ми бъде роден баща. Той скоро започна да се отбива в Индиан Куин в късните следобеди, за по едно питие и за да се видим. По това време караше малария. Цветът му беше като пепел от дърво, а очите му бяха тъмни и подути под долния клепач, лицето му лъщеше от пот дори и в хладината на вечерта. Като всички други с добър вкус, когато оставахме да пием до късно през нощта, той предпочиташе шотландско уиски от най-високо качество, ако някой друг го плащаше. Беше трудно да му издържаш на темпото за повече от ден-два, но аз го харесвах и не исках да пропусна хубавото и полезно забавление. Така че правех всичко възможно, което означаваше, че го слушах нощи наред и набавях бутилка Макалан, не повече от веднъж седмично, защото ако го правех по-често щях да изглеждам много нуждаещ се, а и това изцяло би опустошило портфейла ми. Едно полезно нещо, което научих от Крокет през тези нощи, беше да редувам шотландското уиски с чаши студена минерална вода, за предпочитане от планините на Вирджиния.

В онези дни беше трудно да те забележат като личност във Вашингтон, както забелязваха Крокет с неговата важна походка, проблясвайки тук и там из града в качеството си на див пограничен жител. Аз много го харесвах, макар че нямах желание да се превърна в негов дубльор, партньор или млад другар. Прекарвах обаче достатъчно време около него и си мисля, че да си Крокет в онези дни трябва да е било доста приятно. Крокет привличаше вниманието на всички. Като влезеше в някоя стая, сякаш свещите започваха да примигват от лекия вятър, който се образуваше, когато всички изведнъж обръщаха глави към него. Дори на много претъпкани с тълпи от хора забави, всички знаеха по всяко време къде се намира Крокет. Ако излезеше навън да се изпикае, слухът се разпространяваше от единия край на балната зала до другия, преди той да е успял да закопчее копчетата на панталона си и да влезе пак вътре. Това, което ме караше наистина да харесвам Крокет, беше тъжното несъответствие между извитата му в усмивка уста и мъртвешката празнота в очите му, която наблюдавах по време на обществени събития. И понеже Крокет знаеше, че това е недостатък в публичния му имидж, за да го прикрие, като излезеше навън, нахлупваше шапката си така, че да закрие чак веждите му, докато в същото време периферията хвърляше дълбока сянка върху носа му.

Един ден, докато пиехме във фоайето на Куин, Крокет отбеляза, че имало убийствена атака срещу него в един от сутрешните вестници. Попитах го дали това го притеснява, защото по онова време мене би ме притеснило страшно много. Крокет каза: „О, аз съм голяма мишена и лесна за уцелване, така че не е кой знае какво. Всеки вестникарски задник с писалка в ръка и половин час на разположение, е длъжен да опита“.

Скоро научих, че обществените галерии в камарата на Сената са чудесно място за запознанство с дами, както млади, така и младеещи. Това, което исках, беше Клеър, но галериите с дами бяха нещо по-добро от самотното ергенство. По улиците в повечето дни се вторачвах в минаващите непознати с надеждата, че някоя от тях може да се окаже Клеър на посещение в столицата с Федърстоун.

Запознах се с известната актриса г-жа Чапман на малко парти в къщата на един сенатор от горните щати, тантурест, тъмен, нисък мъж почти без коса, само с гъста брада на лицето за компенсация. Тя беше израснала в Чарлстън, беше приемственичка на Фани Кембъл в главната роля на Високо, ниско, Джак…, играта и целият град говореше за нея. Където и да отидеше през деня, целият трафик от пешеходци и превозни средства спираше, за да я гледат като минава. Беше висока, малко ъгловата и много красива, от нея сякаш струеше някаква топла светлина и я следваше, където и да отиде. Но, постоянно и малко неловко, тя се опитваше да излезе от светлинния лъч и правеше едно движение, като че ли иска да се скрие и като че ли все се извинява. Всички мъже и повечето от жените смятаха маниера й да се промъква с рамото напред за изключително чаровен.

Докато партито кипеше в съседната стая, тя и аз обикаляхме неловко една дълга махагонова маса, отрупана с плата, преливащи от различни изискани храни. Орбитите, които описвахме, се дублираха, отразени в едно огромно огледало във вълнообразна рамка на стената. И двамата гледахме към малките специални тестени топченца, пълнени с месо, дебелите торти с ром и тъмните кюфтета. Моето внимание беше привлечено от чинията с пасти, всяка не по-голяма от златен долар. Г-жа Чапман заяви, че ги е правила собственоръчно. Изядох една и изразих любезното мнение, че са особено вкусни.

Били й казали, че публикувам поезия, макар че за съжаление, не беше чела нищо от нея. Спомена, че познава един много известен стар бостънски писател, който й бил казал, че няма мира, докато не напише определен брой стихове за деня. Изпадал в отчаяние.

Тя замълча, тогава аз споменах точното число на меланхолията. Изглеждаше невъобразимо голямо.

Представих си стария посивял мъж, как, седнал зад бюрото си, драска неистово, както фермер потушава пожар в житната си нива с мокър кълчищен чувал, развявайки бели кичури, в момент на експлозия от вдъхновение в ореол от брада и коси, и хвърляйки потъмнелите, гъсто изписани страници през рамо върху купчина хартия, голяма и конусовидна като купа сено. Мисля, че онанистите би трябвало да се чувстват така. Нещастни, ако не могат да упражняват изкуството си ежедневно.

Но на глас казах: „При мен е точно обратното“.

Тя кимна любезно, а лицето й доби израз, сякаш моят коментар беше нещо, върху което си заслужаваше сериозно да се замислиш, а не просто глупашко остроумничене, и с тази си щедрост ми стана още по-мила.

Срещах се с г-жа Чапман и на други партита, в началото бях само любезен с нея, като се има предвид това г-жа, прикачено към името й. Но скоро добих ясното впечатление, че г-н Чапман, който и да е бил, отдавна е преминал в друг свят или поне в някой невъобразимо далечен щат като Охайо или Илинойс. И още, изумително, г-жа Чапман беше на двайсет и две години. Точно на моята възраст.

Когато открих този факт, аз заговорих за него на вечеря. „Ние сме на еднаква възраст“.

В момента, в който коментарът излезе от устата ми, съжалих.

Тя каза: „Много са на същата възраст. Но нека се споразумеем за специален договор по този въпрос.“

Накратко, г-жа Чапман и аз започнахме да се виждаме доста. В неделя често ходехме да яздим, обикновено, за да погледаме каменния механизъм за спускане на подвижния мост от Чесапийк и Канала на Охайо. Или до хълмовете на Джорджтаун, за да гледаме отвъд реката по посока на Александрия и назад към Капитола през разпръснатите къщи и правителствени сгради. Заведох я да види портрети на видни индианци от различните народи, изложени в една стая във военния отдел. Срещахме се на партита, на които музиката и танците продължаваха до след полунощ, а след това се сервираше вечеря. На едно парти в къщата на известен колекционер г-жа Чапман и аз не изтанцувахме и стъпка, а прекарахме времето, обикаляйки от платно на платно. Решихме да не гледаме пейзажи, които обикновено ми бяха любими, и натюрморти, защото тя смяташе, че купите с грозде и ябълки не са много интересни. Тази вечер решихме да разглеждаме само портрети. Повечето лица проблясваха на фона на кафявата тъма, окъпани в нежна жълтеникава светлина, с очи влажни и търсещи. Изучавахме ги една по една и се опитвахме да познаем в коя от двете основни категории попадаха тези личности, на проповедниците или пияниците. На едно друго парти предизвикахме малък скандал, като танцувахме всички танци само един с друг. Това беше бал с маски, на който само на най-възрастните сенатори беше позволено да пристигат en habit de ville[10] — фраза, която бях чувал Калхун да употребява, когато молеше да бъде извинен от домакинята, че не е успял да си намери подходящ костюм. Тази година маскираните с азиатски привкус преобладаваха и при мъжете, и при жените, макар че изобилстваше и от обичайните пирати и гаучовци, индиански девойки и вождове, така че намерих съвсем неочаквано приложение на моя лилав тюрбан и високите мокасини. Г-жа Чапман живееше сама в една градска къща само с двама или трима слуги и когато партито приключи късно през нощта, я придружих до дома й в нейната карета. Върнах се пеша до Индиан Куин малко преди зазоряване, когато само нощните глутници от полудиви кучета търсеха компания в нощта, а Луната на царевичната свила беше почти пълна.

После с много малко предупреждение постановката беше свалена и г-жа Чапман замина за друг град, а аз, изпаднал в униние, прекарвах с дни по речния бряг, занемарих кореспонденцията си с различните департаменти на правителството и с Телънт, вкъщи. Написах една поема, повече за моята мъка, отколкото за г-жа Чапман, отпечатаха ми я в Чесапийк Ривю.

След като болката утихна, се почувствах много по-уверен в присъствието на конгресмени и лобисти от Бостън и Ню Йорк Сити, които изглеждаха особено рафинирани в смесена компания. Приятно ми беше да забележа, че много малко от тях, а може би и никой от тях, не се бяха натъквали на жени от Чарлстън. А и поканите за партита зачестиха. Излизах на вечери и танци поне пет дни в седмицата. Тази година модерните млади жени — и някои от по-старите — пристягаха гърдите си с пояси по-ниско, като разкриваха огромни бели пространства кожа, изложена на показ поради ниско спускащата се линия на врата. По този начин чудесно можеше да се наслаждаваш на дишането им. Крокет гледаше философски на въпроса. „Нещата се менят“ — каза той. На нищо не можеш да разчиташ. Върни се след две години и бюстовете им ще са повдигнати високо, чак до брадичките.

За един лобист на производителите на ориз, богат, закръглен адвокат на средна възраст от Савана, се говореше, че води много сложен живот. Не знаех какво може да означава това, освен да откриеш, че дадено момиче е омъжено, когато си си мислел, че не е. Но по-късно прекарах известно време с този човек и забелязах, че черният му личен слуга рядко се отделя от него и говори много чист английски с акцент, който показваше, че го е учил на Бермудите. Имаше нещо в начина, по който се гледаха и докосваха пръстите си, когато си подаваха чашата за чай, имаше нещо в тона на гласовете им, когато разговаряха. Сложно.

Градът изобилстваше от публични домове. Когато Конгресът беше в сесия, тези къщи биваха пълни от здрач до зори. Тези, които можеха да си го позволят, излизаха да развратничат, пияни и похотливи, поне една или две нощи в седмицата. Старите сенатори, повечето дебели като бикове, се изтъркулваха от каретите си още след залез-слънце, а после привършили аламинутно, в обратния ред се изтъркулваха в леглата си вкъщи. Оттук нататък, точно до зазоряване, по-младите представители идваха и си отиваха. Както и всякакви боклуци и грабители, дипломати, посредници и лобисти като мен, привлечени от миризмата на кръв, пари и власт, която градът бълваше.

Една нощ се направих на стар жител на Вашингтон, като развеждах чиновника на един нов сенатор, току-що пристигнал от някакво малко закостеняло баптистко градче в Алабама. За чиновника беше огромно удоволствие, че е отседнал, за негово пълно учудване, в хотел Индиан Куин и не можеше да спре да говори за това, докато вървяхме. Във въздуха се носеше мирисът на реката и калните мочурища. От всеки публичен дом, покрай който минавахме, се разнасяше музика от подрънкващо пиано и всеки издишаше във вечерта своята собствена характерна миризма на парфюм и пот. Погледнах го, чиновникът имаше сълзи на радост в очите, а лицето му излъчваше своего рода екстаз.

— Може би да изберем един и да влезем? — каза чиновникът.

— Бихме могли, може би — казах аз, — но по-нататък.

След като бяхме изминали няколко пресечки, имах удоволствието да въведа чиновника в една цяла стая, изпълнена с прелести, някои млади, някои не. Разбира се, това ставаше по времето, когато мъжете се шегуваха със сифилиса, като че ли беше хрема.

Още с пристигането си в Уейя, участвах в един тричасов футболен мач, в който носът ми беше разбит от удар с ракета. Да си кажа истината, ракетата беше моя. Клекнал, правех отчаян опит да изровя забилата се в земята топка и някак дългата мрежеста част рикошира от земята. Дръжката й ме удари яко, под прав ъгъл напреки по носната кост. Перде от кръв зашуртя надолу по лицето ми. Отидох до потока, здраво го наплисках със студена вода и продължих да играя. Приех нараняването като раздаване на справедливост. Наказание за времето, прекарано сред вашингтонците.

Беър беше зрител този ден. Седеше на един голям съборен пън, заедно с група стари хрипливи мъже, които пиеха от обща бутилка. Когато играта свърши и моят тим остана на дъното, Беър ме попита дали съм спечелил или загубил в голямата игра с правителството. Единственото, което можех да кажа, беше, че топката е все още в играта.

Когато посетих Речната долина отново, за да проверя пункта там, още с пристигането ми казаха, че Клеър и Федърстоун са се върнали по време на отсъствието ми. Един час по-късно аз вече стоях на верандата, а юздите на Уейвърли бях преметнал на парапета зад мен. Пълничка тъмнокожа жена от неопределима раса отвори вратата. Бръкнах във вътрешния джоб на сакото си и извадих една от визитните си картички, отпечатани разточително скъпо при същия книжар, който сега правеше дневниците ми. „Моля, предайте това на г-жа Федърстоун“ — казах аз. Жената погледна лицевата страна на картичката и прокара пръст по изпъкналите букви, а после я обърна и със същия интерес погледна празната задна страна.

— На кого? — попита тя.

— Г-жа Федърстоун. Клеър.

— О, тя няма нужда от вашето картонче, но ще й кажа, че сте тук.

Върна ми картичката и затвори вратата в лицето ми. По протежение на верандата имаше столове, но аз отидох до стълбите и седнах на тях с гръб към вратата. Денят беше тих и се чуваха гласовете в къщата. Жената се върна до вратата и каза, че Клеър не приема посетители. Попитах по кое време би било удобно да дойда отново, но тя ми отговори: „Няма вероятност да настъпи такова време.“

[1] 32 километра. — Бел.ред. ↑

[2] Сам Хюстън (1793–1963) е политик, държавник, военен, тясно свързан с щата Тенеси. Осиновен от индианците чероки и наречен Гарванът. Единствен той е бил губернатор на два различни щата — Тенеси и Тексас. — Бел.ред. ↑

[3] Джон Калхун (1782–1850) е виден представител на щата Южна Каролина, политик и политически философ, чиито яростни идеи в защита на робството всъщност довеждат до избухването на Гражданската война. Бил е вицепрезидент на Куинси Адамс и Андрю Джаксън. — Бел.ред. ↑

[4] Джон Куинси Адамс (1767–1848) е шестият президент на САЩ (1825–1829). Той е държавен секретар при Джеймс Монро, договаря Трансконтиненталния договор с Испания и оформя Доктрината Монро. Наричан най-влиятелният американски стратег на 19 век, а също и най-великият държавен секретар в историята на Америка. Противник на робството. — Бел.ред. ↑

[5] Дуелът между Александър Хамилтън (1755–1804), офицер, правист, политик и финансист, и Аарон Бър (1756–1836), вицепрезидент на Джеферсън, герой и пътешественик, е един от най-известните дуели в американската история. Хамилтън умира на другия ден след раняването. — Бел.ред. ↑

[6] Джон Рос (1790–1866) е известен водач на чероките и най-прочутият индиански генерал от Гражданската война. Въпреки че има малко индианска кръв, той пламенно защитава правата и категорично отказва преместването на чероките в нови територии. — Бел.ред. ↑

[7] Майор Ридж (1771–1839) е водач на чероките, освен с племето крийки през 1814 г., се сражава и срещу семинолите през 1818 г. След дълго противопоставяне на идеята за преместването на чероките, в крайна сметка променя убежденията си. — Бел.ред. ↑

[8] Бък Уейти (1800–1839), по-късно се нарича Елайъс Будино, племенник на майор Ридж, брат на Стенд Уейти, е редактор на индианския вестник Чероки Финикс. — Бел.ред. ↑

[9] Аламо — през 1836 г. форт Аламо на границата на Тексас и Мексико издържа многодневна обсада на мексиканската армия. В битката, предвождана от Сам Хюстън, участва и Дейви Крокет — Бел.ред. ↑

[10] En habit de ville — в градски дрехи (фр.). — Бел.ред. ↑

2

В южните планини ад е ужасна ивица земя, труднопроходимо място, където лавровите храсти са толкова много и така гъсти, че ако хора влязат в тях, не успяват да намерят пътека, остават си там и умират. На други места в страната това е частта от града, пълна с барове, публични домове и гангстери с пушки и ножове. Не Адът. А ад.

Ето така се очертаваше да изглежда близкото бъдеще. Без ясен път за излизане, аз поне не го виждах. Без никаква възможност да преминеш от другата страна и да се почувстваш отново благороден или поне цял. И много възможности да излезеш посрамен и разочарован от себе си за целия остатък от живота си с истории, които дори и пиян няма да ти се иска да разказваш. Но нямаше друга посока, освен напред. Беър беше твърдо решил с ума и сърцето си да остане в планините и нищо не можеше да го накара да промени решението си, със сигурност не и правителствените декрети или новите линии, очертани на картата, на мястото на старите, които бяха заличени. Беър каза, че всеки път, когато слиза в равнината, има чувството, че ще се изплъзне от ръба на света, защото там нямало нищо изправено отвесно, което да го спре, преди да падне в празното пространство. Казваше, че да си на място, където няма планини, е все едно да се возиш в каруца с ритли, на която липсват ритлите.

Обичах стареца и бих направил всичко за него, а и вярвах, че хората на Беър имат също толкова право да решават къде да живеят, колкото всеки друг. Може би трябваше да си стегна багажа и да замина за Вашингтон завинаги, да използвам връзките си там и да си намеря някакъв пост. Да оставя Уейя в миналото. Има много хора, които могат да се променят за миг. Сменяш си кожата, пропъждаш спомените и вървиш напред. Но това изкуство така и никога не ми се удаде.

Ако войниците влезеха в строй в планините, започнеха да събират всички от Нацията и да ги подкарват на запад, нямах никаква надежда, че свитъците неубедителни писма и неясните правни документи биха ги спрели да дойдат и в Уейя и да изпразнят и нашите заливи, със или без актове за собственост. Въпреки това продължавах да работя, неуморно и без никаква надежда. Три пъти изминах дългия път до Вашингтон през тези години, всеки път с все по-силното предчувствие, че усилията ми ще са напразни. Никакви доводи не помогнаха на Нацията. Комендантът Рос и семейство Ридж бяха посветили години на изготвянето на аргументи, но нищо от това, което бяха направили или казали, не можа да промени каквото и да е. Симпатизанти от законодателната власт държаха справедливи гръмки речи в опозиция на Джаксън, но не след дълго се прехвърляха на по-спешни въпроси. Върховният съд представи решение, което беше на страната на индианците, но Джаксън каза „Сега нека го приведат в действие“. Съдът, състоящ се от беззъби и тотално корумпирани старци, го отхвърли.

Семейство Ридж и привържениците им задържаха нещата колкото може по-дълго, но малко преди брадвата да падне, направиха отчаяни и почти точни изчисления на рисковете, за да намерят най-добрите шансове за лично и финансово оцеляване. При вземането на решение им помагаше много конкретният опит на стария майор от дните на миналия век, когато в битките беше заставал както на страната на белите, така и срещу тях. Преди да се появят белите хора, войните на индианци с индианци бяха много кървави, понякога надхвърлящи човешкото въображение със своята жестокост, но бяха възприемани като близки родственици на футболните игри, като вид спорт. Тези нови бели хора отнемаха цялото удоволствие от войната, те просто печелеха и продължаваха да печелят, като че ли само това имаше значение. Майор Ридж беше виждал на живо какви чудеса могат да се постигнат с поразителното и еднолично прилагане на власт и сила, а сега, накрая, той и неговите поддръжници трябваше да отстъпят победени.

Една зимна нощ в Нова Екота, в малка стая, богатите последователи на Ридж, и Федърстоун между тях, се скупчили около един документ, поставен в центъра на осветена от свещи маса и подписали таен нощен договор за продажба на Нацията на Америка при възможно най-добрите условия, които смятали, че ще могат да издействат за всичките си хора, без да се консултират с никой от тях за изместването им в новите индиански територии. Когато групата приключила и всички поставили имената си под документа, един от тях изразил мнение, че току-що са подписали смъртните си присъди. И, разбира се, бил прав.

В договора, както бил съставен, имало клауза, която позволявала на най-богатите индианци да останат, като запазят всичката си собственост — земи, къщи и роби — и да станат американски граждани. Нечестно, да. Но аз бях изцяло за това, тъй като то означаваше, че Клеър и Федърстоун биха могли да останат в Краншоу и просто самата близост даваше надежда, защото тогава ми се струваше, че има достатъчно много време, за да може нещо да се случи, дори и да се стопли сърце, което необяснимо защо се е вкаменило за теб.

Когато договорът стигнал до Белия дом обаче, Джаксън високопарно се обявил против всякакви, каквито и да е, изключения. Искал всички индианци да се махнат, независимо колко са богати или бели и в окончателния документ условието било задраскано.

Старият Опосум приключил осемте си години мандат и започнал да се занимава със земеделие в околностите на Нашвил, отшелник в уединение, но все още вкусващ насладата от това как само с едната си ръка прочиства земите, дори отсъствайки. Ван Бурен[1] го наследил и го последвал в политиката с индианците, като плувец, който е попаднал в насрещно течение.

В годината, преди да пристигне армията, членовете-привърженици на Ридж започнали да напускат плантациите, създадени от него, мелниците и фериботите, магазините и печатниците и се отправили на запад, вземайки със себе си само някои от робите, като оставили по-голямата част от тях да ги последва по-късно. Някои от по-белите богати индианци може и да са се изкушавали да пресекат границата на Нацията и да се претопят в заобикалящото я бяло население, но граничещите с нея щати, Джорджия по-специално, били много бдителни и арестували всякакви бегълци, независимо каква степен на смес имало в кръвта им и ги депортирали на запад при условия, при каквито се третират затворници.

Майор Ридж и жена му избрали да напуснат Нацията на речен кораб, бързо и спокойно. За Будино, младия Ридж и техните американски съпруги това се превърнало в щастливо увеселително пътуване. Те влезли в новата Нация на хубави карети, теглени от силни, здрави коне. Макар и при такива развлекателни условия пътуването траело цял месец, младите двойки се наслаждавали на хубавото сухо южно октомврийско време и на удивителната гледка от смяната на цветовете и падането на листата, когато прекосявали Тенеси, преди да свърнат към Озаркс. По това време беше мода сред младите джентълмени да са любители на природата, Будино и младият Ридж вписвали в дневниците си видовете растения и животни на местата, покрай които минавали. Те дори отделили време от пътуването си, за да посетят Стария Опосум в уединението му, което, след като научих за него, ме удиви, защото съвсем не влизаше в изискванията на етикета при създалата се ситуация. И колкото повече мислех за това и си представях разговорите им, толкова по-неспокоен ставах. От друга страна, имаше нещо в Опосума, което привличаше доста хора, като че ли вятърът или гравитацията ги тласкаха към него.

През това време в Нацията вождът Рос кипял от яд, водел спорове с Америка и, разбира се, отричал легитимността на споразумението на Ридж, като справедливо изтъквал, че Ридж няма право да продава дори и един акър от земята на Нацията на не-индианци и правейки това, всъщност е извършил голямо престъпление. Когато усилията на Рос не довели до нищо, той скоро сам започнал да сключва сделки с Америка, искал да му се плати на глава, за да изведе всичките хора на запад по сухоземни пътища. Огромни кервани от индианци и роби, придружавани от войници и мисионери, започнали да изпразват старата Нация и да пълнят новата. Америка приела ниската цена на Рос и получила това, за което била платила. Пътя на сълзите.

Подобно на майор Ридж Федърстоун избрал — по неговите думи — да избегне изтощителното пътуване по суша към новата Нация и да избере по-удобния воден преход, където човек може да си яде вечерята на застлана с покривка маса и да се изхожда сутрин в дупка, с формата на задните му части в тоалетна, отзад, встрани от кърмата, която висяла над течащата кафява река, докато повърхността й се пенела от въртящото се колело на веслото. Обратно на неговото желание, Клеър останала в къщата, за да опакова вещите им. Потраквали сребърни прибори, подноси с краченца и други плата, малки купички-солнички и безброй много чинии. Фини фаянсови изделия и кристални съдове Мурано били увити с жълта слама.

Много рафтове с книги и скринове с нагънати дрехи се изпразвали и се нареждали на правоъгълници в дървени кутии. Целта й била да приключи и да тръгне преди войниците да са пристигнали.

Нощта преди отпътуването си Федърстоун запалил среднощен огън, в който изгорил колекцията препарирани животни, кошмарен огън на открито сред поляната. Поколения прашни животни, големи и малки, пламнали бързо като борови подпалки, безизразните им лица гледали изпод пламъците и разпръсквали в пролетния въздух есенна миризма, все едно че пърлели четината на току-що заклано прасе. На следващата сутрин Федърстоун тръгнал на запад с един средно добър кон, който планирал да продаде, като стигне до реката, преди да се качи на кораба. Единственият му багаж били две торби за седло, пълни с дрехи, включително и ръкавици, ароматизирани с парфюм от червен жасмин за салоните на кораба и много пари в брой, с които възнамерявал да започне живота си отново. Когато пристигнели бедните индианци, той вече щял да е там и очаквал да направи печалби от това, подобно на другите богати индианци.

Никакви аргументи не бяха приети по отношение на индианците в Нацията, даже и за белите, и аз не очаквах нещо да се получи за червенокожия народ на Беър. Но Беър беше възложил надежди на шепата актове за собственост и вярата му никога не помръкваше. По това време имахме хилядата акра на Беър, които той по право притежаваше, и моята по-голяма по площ земя, която аз контролирах основно чрез серия разписки „Дължа ти“ така преплетени, заплетени и объркани, като старо, изложено на природните влияния гнездо на рибояд. Едно от местата си го държах по такъв засукан начин, че втора ипотека върху него фигурираше в сделката на името на един от най-добрите ми работници. Живеех в страх, че ако една клонка се измъкне от него, цялото гнездо ще да се срути и ще се строполи на земята. Но то се държеше и растеше.

Беър отблизо наблюдаваше всичките сделки и в един момент попита дали знам каква е разликата между двама ни.

— Не — казах аз.

— Изглежда има два вида хора в този нов свят, който белите създават. Едни, които печелят пари, и други, които не печелят. Ти си от тези, които печелят.

Годината преди преместването Беър и аз можехме честно и акуратно да предявим контрол над около десет хиляди акра земя. Това беше само част от собствеността, която щяхме да имаме десет години по-късно, но достатъчно, за да се сформира област, която да съществува извън пределите на Нацията и вътре в държавата. С жители с неясно гражданство и всички възможни смесици кръв, но толкова отдалечени от държавната столица, че никой в правителството не се интересуваше много, много кои сме и какво правим в тези окаяни заслони.

Само за да видя какво може да се случи, изпратих една много внимателно съчинена молба за гражданство за целия народ на Беър до съответния департамент в столицата. Отговорът беше написан на такъв изтънчен бюрократичен жаргон, че трябваше да го прочета три пъти, за да дешифрирам смисъла му. Това, което схванах, беше, че искането ни не беше уважено, но не беше и отхвърлено.

Въпреки че Беър и аз години наред стояхме до късни нощи, за да правим планове за бъдещето — ту с надежди, ту с отчаяние — решени да се борим за него с всички средства — повечето от хората изобщо не осъзнаваха под каква близка заплаха да загубят домовете си живееха. Това, което големият свят вършеше, дори твърдото решение на Джаксън да премахне всички индианци на изток от Мисисипи, им изглеждаше далечно и безинтересно като войните, водени от краля на Сиам. Много от нашите хора никога не се бяха отдалечавали от собствените си стопанства на по-големи разстояния от дома им до най-далечния хребет, който можеха да видят. Бяха като всички останали; единственото, което наистина познаваха, беше заключено в телата им. Радиусът на техния свят беше много тясно очертан, което важеше и за белите им съседи, а познанията им по топография се свеждаха до заслоните, билата и реките, които бяха виждали с очите си и бяха прекосявали с краката си. Каквато и по-голяма география да имаха в ума си, беше само на теория. Така че разстоянието до запада за тях беше изцяло абстрактно, както беше и продължителното време, което би отнело, за да се пресече такова едно невъобразимо пространство с всичките опасности, които вероятно ги очакваха по пътя.

През месеците, предхождащи преместването, писма и доклади летяха напред-назад между Вашингтон и най-ранните представители на армията. И от двата края имах възможност да се добера до копията на писарите. Ето един пример:

Паметна бележка относно Нацията на чероките в границите на С. Каролина и близките околности, от У. Г. Уилямс, капитан, Американски федерален гарнизон, февруари 1838 година.

В подготовка за доклад на базата на данни, събрани от помощно проучване, мисля, че ще ви е приятно да се запознаете с някои особености по отношение на страната, в която провеждаме операцията; и които стигнаха до мен под формата на меморандуми чрез записките на подчинените ми помощници и от мои лични наблюдения. В страна като тази и през сезон, най-неблагоприятен за проучвателни дейности, естествено е да се очаква, че сме се натъкнали на много трудности.

Следвайки инструкциите, аз ще засегна такива обстоятелства, които биха могли да съдържат оценка на ресурсите на индианците от този район, с хипотезата за опит от тяхна страна да избегнат условията на договора във връзка с преместването им. Преди да навляза в тази материя с цифри, относно физическите сили, интереса, който те имат към страната, техните средства за съществуване и др., ще отбележа накратко какво ми се случи, разкриващо моралното неблагоразположение на индианците що се отнася до този въпрос.

Бедни, невежи по отношение на икономика и пари, обработващи земя, колкото за най-примитивно съществуване, те предпочитат преследването на сърни или безделието в преследване на сърни пред някой по-полезен вид труд. Естествено е да предположим, че любовта към дома е основно чувство за индианеца, чийто кръг от интереси е прекалено стеснен, за да го стимулира да се заеме с дейности отвъд непосредственото му обкръжение и който освен всичко това придава на гроба на предшествениците си чувства на суеверна почит. Тава естествено съчувствие, което се поддържа живо от призивите на хора, заинтересовани в съпротивата срещу тяхното преместване и които действат чрез представителства в тяхна защита, съвсем не е в полза на подготвения план. Влиятелни вождове и някои бели жители сред тях, стимулирани от долни помисли и съчувствайки или преструвайки се, че съчувстват на ситуацията, насърчават всяко предложение, което е в противовес на техния собствен истински интерес и на желанието на американското правителство.

При такива обстоятелства резултатът от нашите наблюдения е, че голямата маса индианци в този сектор на страната са решително враждебно настроени към емиграцията и, за съжаление, надеждата за оставането им се поддържа от фалшиви представителства до степен, която е наистина изненадваща. Ето защо, за съжаление, тези заблуди от фалшиви надежди ще бъдат забити в земята точно в момента, когато ще е необходимо да се изпълнят условията по договора и има много опасения, че като се имат предвид основните принципи на човешката натура, от внезапното им разочарование ще се надигнат чувства на недоволство и ще ги подтикнат към отчаяни действия. Ако убеждението, че трябва да напуснат, се беше насадило напълно и изцяло в съзнанието им, те до сега отдавна щяха да са се приспособили към мисълта и щяха да са подготвени да посрещнат съдбата си.

Относно месторазположението на индианците в планинската област, много може да се каже за тяхната адаптация към начина им на воюване и възможности за укриване. Би изглеждало очевидно, че ако те можеха да се осигуряват в тези крепости на природата и притежаваха оръжие и амуниции, щяха да са в състояние да се противопоставят на всяка голяма атака и всеки опит да ги избутат от домовете им, защото трябва да се има предвид, че те владеят не само планинската област на територията, заемана сега от тях, но и всяко допълнително протежение на планините, места много рядко населени с бели хора, които да им предложат сигурен и недостъпен подслон срещу инвазията, и в същото време плодородно поле за грабителските им набези.

Би изглеждало очевидно от характера на терена, че най-ефикасният начин да намалим индианците, би бил като ги принудим да отстъпят под натиска на нуждата и лишенията. За да приведем в действие това становище, да се поставим в изгодно положение и да доведем до успешен край тази операция, би било необходимо да подсигурим долините, където са разположени стопанствата им и изземем зърното, добитъка и прасетата, които са в наличност, без да показваме и най-малка проява на враждебност или намерение за непосредствено окупиране на тези долини. Това ще ги принуди да се оттеглят в планинските си скривалища, където наистина биха били почти недосегаеми за атаки, но в същото време ще бъдат лишени от провизии и необходимите средства за воюване. Те ще са принудени да заделят ресурси за ловуване, за да си набавят храна, поради което няма да могат да формират в никаква степен войска и ще могат да бъдат пресрещани от малки военни части, когато се появят на открито при лов за набавяне на необходимите им провизии за съществувание.

Те са много зле оборудвани с оръжие и амуниции. Смята се, че имат не повече от 400 пушки общо, а и те в по-голямата си част са безполезни и в лошо състояние. Имат стрели и лъкове и едно ново съоръжение за изстрелване през тръба, което използват за убиване на дребен дивеч и в което са експерти. Може да се счита, че това донякъде дава представа за въоръжението им в горния смисъл.

С това писмо прилагам схема на страната, за която говорих по-горе, където основните точки са разположени с точност и се различават много от позициите в предишните карти, които сме били в състояние да осигурим.

Оставам, с уважение,

У. Г. Уилямс, капитан,

И. Д. Главнокомандващ

Войниците връхлетяха страната като бедствие. Долу край реката изравниха със земята огромна тръстикова местност, като я подпалиха и за няколко минути я направиха да изглежда като края на света. Червен огън и черен дим се издигнаха до върха на небето и в продължение на два дни сиви гранки от тръстикова пепел се носеха като хвърчила от вятъра, а след това заваляха като дъжд върху Речната долина. Дни след това единственото, което се чуваше, беше звънът от брадвите на войниците, които сечаха и кастреха борови дървета. Двойки жълти волове влачеха проточените като змии прави трупи извън гората. Когато войниците събраха голям куп дървен материал, достатъчен, за да се построят къщи за цяло селище, те изкопаха един огромен правоъгълен окоп и пуснаха дънерите на боровете вътре, изправиха ги един до друг в гигантска ограда, построиха заграждение, трупите все още с кората по тях, но бели и подкастрени в края като подострени моливи. В противоположните ъгли на стените се издигнаха две покрити с кора от дърветата укрепления като сурови бастиони, от които по команда и от двете страни да се стреля долу по нападателите. Високо в стените имаше бойници, което предполагаше съществуването на стъпала вътре, по които да се преминава от една бойница до друга и да се стреля. От едната страна на площада, която беше считана за лице на укреплението, се виждаше вишка.

Откъм хълма на търговския пункт, като се погледнеше надолу от другата страна на реката, мястото имаше геометрия, за която можеше да се мечтае. Плоска равна земя, прорязана до червената кал от мъже и коне, ненакърненото лице на широката кафява река, която течеше направо, след това свърваше настрани, зелените планини, издигащи се в стръмни върхове в четирите основни посоки. Дървеното укрепление, застанало тъмно и ниско по средата, като бучка черен восък, върху който е ударен печатът на съдбата.

Оттук нататък всичко в селото изцяло се промени. Редниците и сержантите ги пускаха да излизат само в редки случаи, при което те пресичаха реката, гребейки с лодки, изкачваха се нагоре по хълма и плащаха каквато и цена да им поискаш за всякакъв вид кафеникав усмъртителен алкохол, стига макар и бегло да минаваше за ром Барбадос или уиски от Тенеси. Офицерите обаче като че ли имаха значително по-голяма лична свобода. През повечето дни в седмицата се въртяха около търговския пункт. Изпиваха всичкото вино Моет и шотландско уиски, които можеха да се съхраняват, след доставянето от снабдителите по стръмните пътища откъм Чарлстън. Имаше, съвсем разбираемо, значителна надценка и офицерите винаги се чувстваха длъжни да съобщят, че биха могли да купят същото питие в Ню Джърси за половината от цената. Аз научих младия служител, който стоеше зад тезгяха да казва: „Ами, може би е по-добре да се върнете обратно в Ню Джърси тогава“. Поне от дървените сандъчета за вино ставаха чудесни етажерки за книги, като се наредяха шахматно покрай стените на стаята за спане в магазина.

Луната на зелената царевица, седмицата, след която настъпва лятното равностоене, беше един от любимите ми промеждутъци от време. Но не и тази година. Събуждах се в търговския пункт, вземах си кафе, отивах на верандата и ако не беше прекалено мъгливо или дъждовно, гледах към укреплението отвъд реката и наблюдавах групичките войници как излизат малко след разсъмване, за да претърсват планините и да събират индианци, колиба по колиба. Следобедите гледах как вкарват цели семейства и стари хора в заграждението за затворници, в каквото се беше превърнало укреплението. Късно следобед се усещаше миризмата на огньовете, на които готвеха, а после, преди здрачаване, младите офицери започваха да се изкачват нагоре по хълма за питиетата си и вечерните си разговори.

Много от тях бяха достойни за презрение, но предполагам, не в по-голяма степен от останалите хора. Няколко от тях обаче наподобяваха действителни човешки същества и изглеждаха потресени и тъжни от това, което вършеха. Един от тази група офицери беше млад лейтенант на име Смит. Той беше слаб, рус човек, непохватен и все още без пълен контрол върху големите си ръце и дълги стъпала на краката. Само с няколко години по-млад от мене, но когато си на тази млада възраст две или три години разлика изглеждаше значителна. Нощем говореше толкова дълго, колкото можех да слушам, като ми разказваше как е протекъл денят му и споделяше всеки проблясък от мисли и чувства, които бяха минали през главата му.

Спомням си една вечер по-специално, въпреки че не съм сигурен защо, тъй като беше горе-долу като всички останали. Смит каза, че тръгнали малко след разсъмване, за да ловят хора и да ги ескортират до загражденията. Той яздел полузаспал, поводите били увиснали, а лулата тракала между зъбите му. Били колона от четирима войника, ако това може да се нарече колона. Младият лейтенант и трима войници, момчета от Ирландия, Филаделфия и Чарлстън. Задачата им била да си проправят път нагоре по реката и да прочистят индианците от планините, залив по залив. Почти всичко, на което Смит бил обучаван преди, било как да отдава чест, а тримата наборници в допълнение към това знаели как да почистват дулото на оръжието след стрелба.

Всичките дни си приличали, каза Смит. Обграждаш къщите им и им даваш половин час да съберат само това, което лесно могат да носят, след което ги подкарваш надолу по пътя или пътеката като стадо до следващото стопанство и правиш същото и там. До залез-слънце събирали по трийсет-четирийсет души, подкарвали ги напред, натоварени с вързопи от одеяла и тенджери и други скъпи им, иначе без стойност малки предмети, преносими неща, които да напомнят за предишния им живот. Хората напускали домовете си със страх, защото не знаели какво ги очаква в новия им живот. Малко от тях плачели, а някои се шегували мрачно с положението си, но в повечето случаи вървели безмълвно, лицата им сдържани в безизразни маски, като че ли са направили голям облог за това дали могат или не могат да скрият и най-малкия намек за мислите или чувствата си.

Измет на обществото и утайка от бели боклуци вървели след малката колона и дебнели като мишелови, кръжащи над убито животно. Цялата тази следваща ги сган миришела на пот и кожодерство. Като се опразнело стопанството, те се нахвърляли зад гърба на войниците да крадат изоставени животни и вещи. Нищо не можело да се направи срещу това. Понякога тълпата се нахвърляла върху опразнената къща толкова бързо, че ако собствениците се обърнели, биха ги видели как се опитват да възседнат мулето, използвано за оран, или се мъчат да отведат някое упорито прасе с въже около врата, или как вършеят из двора, гонейки някоя стара едрогърдеста кокошка или безпомощни ярки, които тичали и грачели, а крилата им оставяли следи в пръстта. Понякога, от пресищане, тълпата подпалвала къщата, след като са я обрали. А на няколкото места, където имало кладенци, някой шегаджия измежду тях си свалял панталоните до глезените и се изхождал в отвора на кладенеца, с което предизвиквал всеобщо веселие.

Въпросната сутрин групата на лейтенант Смит яздила горе до зеления залив, първата им мисия за деня била да избутат една стара жена, вдовица, която живеела самотно в колиба със завързани под стрехите снопчета градински чай, обърнати със стеблата нагоре, за да съхнат. Колибата била заобиколена от малки оградени парчета земя, на които тя отглеждала царевица, боб и тикви, пилета ровели в двора, пчели жужали в сламени кошери, добре подкастрени ябълкови и крушови дървета вече започвали да оформят плодовете си. Едно бързо поточе пресичало фермата, течало чисто върху покритите с мъх камъни. От всички страни като зелени завеси от небето се спускали планини.

Тази точно стара индианка била опънала косата си назад в голям колкото юмрук кок и носела мръсна престилка върху синята си пола, която падала на дипли от широкия й ханш. Като видяла кои са и разбрала за какво са дошли, тя влязла в колибата и излязла много бързо с две одеяла и едно черно чайниче. Разгънала одеялата на пода на верандата, увила някои от билките и чайника в тях, завързала ги бързо на възел и направила примка за носене през рамо. После се изправила и поискала да нахрани пилетата, преди да тръгне.

На Смит му се искало да й каже да не си прави труда, че пилетата няма да доживеят до сутринта, вратовете им ще бъдат пречупени и ще бъдат опечени за нечия вечеря. Но решил, че тя едва ли знае и дума английски, а и може би не животът на пилетата бил главната й грижа, просто ставало въпрос за нейното чувство за отговорност, да го поддържа до последния момент. Все пак Смит клекнал на земята с останалите войници, напълнил си лулата и запушил. Един от войниците, ирландец, казал, че ако не бил тенът на кожата й, старата жена приличала много на баба му, така както я запомнил, като я видял за последен път, когато бил момче. Той разказал как той и семейството му тръгнали с кораб за Америка и как пътували за Голуей[2] и спрели в селцето Спидал за последно посещение. Ирландецът си спомнил как баба му отказала да приеме, че повече никога няма да се видят в живота, че това означава пътуването им. Когато се приготвили да тръгват, тя казала: „Тръгвайте тогава.“ Казала го с тон, като че ли щели да се върнат след седмица-две. А после започнала да храни кокошките със зърно, което носела в престилката си.

Сбирщината от хора, които вървели след войниците, за да плячкосват, стоели на края на гората и чакали.

Жената вървяла през двора и хвърляла трохи от изсъхнал царевичен хляб по земята, като ги разклащала в шепата си, сякаш били зарове за игра. Кафявите пилета се събрали, дошли също и дивите черни гълъби. Птиците се смесили и дращели земята с трите пръста на краката си, изяли трохите от хляба, после пилетата се разпръснали по голата земя, а гълъбите отлетели, като крилата им пляскали и издавали шум като деца, които пляскат ръце, облечени в ръкавички с един пръст. Жената отъркала дланите си два пъти една в друга със силно изтърсващо шляпане.

Оказало се, че знае английски, защото казала с висок, ясен глас: „Плюя на миналото. Да тръгваме.“

После сложила на рамо бохчите и тръгнала към изгнанието.

Къщата й била подпалена, черен дим се издигнал до ниските облаци, преди да е направила втория завой по пътеката. Но на нея й било все едно, не се обърнала назад.

След такива дни Смит каза, че си лягал с горчив вкус, като че ли в устата му имало сгурия.

По някое време обаче каза, че това е просто работа. И както при всяка работа, свикваш с нея. Шест дни в седмицата ставаш преди разсъмване, излизаш, претърсваш храстите, ловиш хора, вземаш им всичко, което имат, и ги подкарваш към загражденията. Нито Смит, нито момчетата от Ирландия, Филаделфия или Чарлстън са били жестоки някога. Не са подкарвали никого с щика на пушката в задника му. И какво значение имаха подпалените къщи и закланите животни, питаше Смит. Всичко със стойност беше отбелязано в тефтера му. Можеш да направиш изчисленията със затворени очи, защото всички домакинства бяха еднакви от материална гледна точка. Една колиба с набит под и комин от пръти и кал, един напукан сандък с царевица, едно-две легла, маса, няколко стола с папурени седалки. Разни домакински прибори, легени, лъжици и черпаци. Мотика за плевели, рало, брадва с къса дръжка. Халка и скоба, нашийник и клещи за хамут. Американското правителство ще им плати за това, което са загубили, като стигнат на запад.

До този момент в нощта всички други офицери вече се бяха прибрали долу под хълма. Лейтенант Смит беше останал и седеше с един пръст Моет във висока тясна винена чаша. Имаше нужда да му кажа нещо, да му дам опрощение вероятно. Но аз не съм свещеник. Опрощението беше извън обхвата на моите таланти и отговорности.

Значи, казах аз, основното в разказа ти е, че се притесняваш колко пъти по време на набезите си ще гледаш издълбаните с нож чертички в дървените рамки на вратите, с които са отбелязвали височината на децата през различните периоди от детството им, и все ще се тормозиш.

— Нещо такова — каза Смит.

— Отивай си вкъщи, лейтенанте — казах аз, — или поне обратно в палатката си. За тази вечер приключих с бизнеса.

Сновях насам-натам, все на кон. Оставях постоянното движение да запълни липсата на реално постигнато нещо, всичко вършех половинчато както в бизнеса, така и в сърдечните работи. Яздех напред-назад между Речната долина и Уейя, което отнемаше един цял ден. Пътищата бяха пълни с федерални войници и силно въоръжени търгаши от Тенеси, облечени като бандити, които бяха наети от правителството само за през лятото да ловят индианци и да ги измъкват от къщите им. Тенджерите им висяха отзад на седлата и от тръскането по пътищата дрънчаха като спукани камбани. Раменете и гърдите им бяха целите опасани с рогове барут и торби с патрони.

Хукнах бързо към Краншоу, след като разбрах, че Федърстоун е заминал и заварих Клеър нещастна сред безпорядъка от сандъци за опаковане, робите се мотаеха без посока, нивите пустееха, спореж до коленете беше поникнал сред царевицата, прасета бяха нападнали доматите, тиквите, тиквичките, а пъпешите бяха пораснали бледи и малки колкото бебешки юмручета в сянката на изправените над тях бурени. Какво друго да й кажа, освен „Обичай ме, обичай ме. Не тръгвай. Остани при мен“.

Тя даже не ми позволи да я прегърна в преддверието, стоеше цялата скована, гледаше настрани към реката, а ръцете й бяха вкопчени една в друга зад гърба й.

В укреплението нарастващият брой затворници, много от които познавах от момчешките си години, седяха по земята в заграждението и пиеха алкохол, закупен от количка, която един от моите служители обслужваше от вътрешната страна на портата. Хората пиеха жадно, за да намерят временна забрава. И защо не? Кой бях аз да ги лиша от успокоението? За лишаването армията беше насреща. Ако не можеш да се напиеш, когато светът се срива в краката ти, защо тогава Бог е създал алкохола?

А после като излязох от Нацията и се върнах в Уейя, заварих Беър, който беше будувал дълги нощи в градската къща, обмисляйки организирането на един нов миниатюрен свят по модела на огромния стар свят. Малки управления, не по-големи от основния брой хора в един залив, носещи имената на изчезналите кланове. И даже не всичките, само Дългата Коса, Боята, Вълка и Сърната. Беър беше още замислен и тъжен заради неспокойния си брак със Сара и ужасните й сестри, двете грижи, едната свързана с политиката, другата с любовта, бяха част една от друга и двете необходими, за да възстанови равновесието на света, който му се изплъзваше, и да си възвърне живота отново.

Върнах се пак в Краншоу, чувствайки се безнадеждно и глупаво в отчаяното си намерение да направя още един опит да стигна до нея. Без да очаквам нищо. Едва бях завързал поводите на Уейвърли в стълба, когато тя се появи, тичайки надолу по входните стълби и се хвърли в ръцете ми. Дори за секунда не се замислих какво може да означава това и как се чувствам. Аз просто я държах здраво и се оставих на щастието, без никакви надежди, освободен от всякакви други желания, в случай че това можеше да ни е за последно и завинаги.

Останах в Краншоу три дни, които бяха като сгъстен вид на двете лета в зелената ни младост, само дето Федърстоун го нямаше и къщата беше цялата разпиляна. Сандъци бяха струпани в изпразнените стаи, чиито стени бяха оголени, без картини.

Опитах се да бъда дискретен пред прислугата, но Клеър не се интересуваше какви разкази ще отнесат със себе си слугите на запад. Първия ден по време на вечеря тя ме възседна както бях на стола, роклята й се спускаше около нас. Една жена влезе с поднос свински рибици, печени млади картофи и малки салатки, напръскани с мазнина от бекон. Клеър дори не повдигна лицето си от там, където го беше притиснала, мястото между врата и рамото ми. След тази случка престанах да се притеснявам и оставих желанието да ни направлява.

По обяд се изтягахме на широките скали покрай реката, а слънцето изгаряше задниците ни като в дните от предишните години. Пиехме прекалено много от най-хубавото вино на Федърстоун. Карахме каретата с висока скорост по пътищата на долината от зори до полунощ, по всяко време, когато ни се приискаше. Клеър беше красива, много красива. Всяка частица от нея.

Една нощ накладохме огън на двора в стария черен кръг. Аз й рецитирах по памет старата си поема „На К…“, като се погрижих да спомена, че е била поместена в Аркейдиън. През цялото време след всеки ред се смеехме като идиоти, особено на заключението за устните като гранат. И двамата очертавахме контура на устните й и повтаряхме гранат, като че ли това беше най-смешната дума в целия английски речник.

На третата нощ заспахме напълно облечени, изтощени. Събудих се по тъмно. Клеър я нямаше. Нищо, освен вдлъбнатина във възглавницата и отметнатите чаршафи. Тръгнах да я търся. Минах по дългите тъмни холове на горния етаж, като се ориентирах, докосвайки с пръсти гипсовите стени. После надолу по широките стълби, водещи към приемната. Бях стигнал до средата им, когато я видях да пресича тъмната стая без свещ. Плъзгайки се тихо, краката й се движеха близо до корнизите на пода, за да не се препъне в нещо. Ръцете й, протегнати на височината на кръста с длани, обърнати напред, за да може да докосва рамките на вратите, ъглите на масата, облегалките на столовете, опакования порцелан, сандъците с дрехи. Всичко разместено, непознато и чуждо.

Вертикалните колони, които разделяха крилата на прозорците в приемната, бяха сиви. Дебел отрязък от Луната на зрялата царевица беше застанал като в рамка над западния хоризонт. Достатъчно светлина, за да очертае хребетите на фона на небето, достатъчно, за да се види, че макар планините да не са неизменни, те са постоянни в присъствието си. Клеър стигна до входната врата, прекоси верандата, тръгна надолу по поляната към брега на реката. Бавната Вода се движеше почти без никакъв шум.

Застанах на входа и я гледах как се съблича на лунната светлина.

Дори посред лято пълното облекло на една млада модерна дама се състоеше от толкова много сложни слоеве облекло от надиплени, набрани и нагънати платове, сякаш вадиш нещо много малко и ценно, някакъв предмет на изкуството от ред красиви предпазващи го кутийки и торбички. Нещо, което буди удивление, но можеш да му се наслаждаваш само за много кратко време, после трябва много внимателно да го върнеш обратно. Клеър най-после излезе от слоевете дрехи и остана само по летен корсет от еленова кожа, лек като второ тяло, с телесен цвят, обшит със зелен сатен. Тя го остави на пенестата купчина от бледа коприна, вълнена материя и лен и застана, бяла и стройна на лунната светлина. Отправи се към реката. Приближи към водата.

Когато водата стигна до глезените й, се спря и размаха ръце. Повърхността на реката пред нея беше черна, бездънна. Но когато стигнеш до момент, в който вече не вярваш в света, ти заживяваш в страх, който никога не свършва. Тя продължаваше да върви несигурно, като се клатушкаше, извивките на стъпалата й следваха формата на кръглите камъни по речното дъно. Когато водата стигна до раменете й, тя погледна нагоре към ивицата небе, която реката прорязваше през дърветата, огледално отражение на формата й.

Звездите се застъпваха една друга в пълен шемет. Тя подгъна колене и потъна под водата.

Натоварените каруци бяха подредени като влак отвън пред Краншоу, готови да потеглят на запад. Клеър чака дълго, седнала на задната капра на последната каруца, като се навеждаше напред, а косата покриваше лицето й. Синята й пола, набрана около скута, очертаваше бедрата й, като образуваше една засенчена вдлъбнатина между тях. Лъснатите й, стигащи до глезените боти, се люлееха във въздуха. Тя стискаше края на капрата толкова силно, че кокалчетата на пръстите й бяха побелели. Пресегнах се и ги погалих. Исках да ги целуна, но когато се опитах да притегля ръката й към себе си, тя я отдръпна.

Клеър се облегна назад и отметна косата от лицето си със загребващо движение на китката и ръката до лакътя. Гледаше право в мен, устните й бяха разтворени. Докосна лицето ми и каза:

— Искам да запомня как изглеждаш, поне за известно време.

— Изпрати мисли насам, за да запълниш това празно място. — Аз сложих длан на гърдите си.

— Какво глупаво нещо каза. Просто се качи.

— Не мога. Необходим съм тук точно сега. От толкова време работя за Беър, за народа ни. Нещата са стигнали до там, че в миг могат да се разпаднат. Имам отговорности.

Клеър обърна длани нагоре, протегна ръце.

— А Федърстоун? — попитах аз.

— Можем да уредим това, като стигнем там. Той може и да не е съвсем такъв, за какъвто го мислиш.

Аз се колебаех. Не се гордея сега като го казвам. Това беше моят момент на Ланселот. Поколебай се да се качиш в каруцата и си загубен. Може би във всеки живот има по един такъв момент, когато всичко е можело да бъде другояче, ако си се качил на каруцата.

Клеър погледна наоколо и каза: „Бих изгорила всичко това, само една дума да кажеш“.

Кочияшът се обърна и я погледна. Тя направи знак с глава да потеглят. На запад. Той свирна силно с уста, за да тръгне редицата от каруци и целият керван залитна напред. Той шибна юздите по гърбовете на катърите и те потеглиха. Съоръжението изскърца и тръгна, тесните колела се измъкнаха от калта с всмукващ звук.

Клеър тръгна, както осъденият тръгва с последната каруца към бесилото. В случая обаче осъденият бях аз.

Мислех си тогава, че ако ме беше погледнала и беше казала само още една дума, бих обърнал гръб на живота си и дома, който си бях създал, на хората, които ме бяха приели, когато бях едно прокудено и обвързано момче, което никой друг в света не искаше, и бих я последвал навсякъде. Но тя наведе глава и косата й се спусна над лицето и това беше краят. Кочияшът започна да свири с уста Момичето, което оставих. Те свърнаха на завоя на пътя и единственото, което ми остана да гледам, бяха успоредните следи на коловоза в калта, водещи към бъдеще, което помете всички ни.

Сега си мисля какво още би могла да добави? И толкова дълго време се мразех, защото не успях да кажа, това, което чувствах. И най-вече, че не постъпих според чувствата си. С такъв избор живееш до смъртта си. Той те гризе, като че ли имаш червей в сърцето, изяжда сърцевината, докато от теб остане само кожа, вътре в която е празно. Балон, пълен с горещ въздух.

Този момент ме преследва цял живот. Как тя седеше на задната капра и тръгваше, как кочияшът изплющя с поводите и как конете потеглиха и изтеглиха дървените части на каруцата, които се търкаха една в друга и скрибуцаха, а колелата се превъртаха в калта. Как Клеър навежда глава и косата й пада върху лицето, като че ли си дръпнал двойните завеси на много голям прозорец. А аз не казах нищо. Не направих нищо. Аз бях млад, но знаех, че по-добрата част от живота ми е свършила.

[1] Мартин Ван Бурен (1782–1862) е осмият президент на САЩ (1837–1841). Той е първият президент, роден след подписването на Декларацията за независимостта, и е основоположник на Демократическата партия. Единственият, чийто матерен език е холандският език. Ван Бурен обявява намерението си да следва стъпките на своя прославен предшественик, Андрю Джаксън. Сочен като северняк с южняшки принципи. — Бел.ред. ↑

[2] Голуей — живописен ирландски град, трети по големина, разположен на едноименния залив. — Бел.ред. ↑

3

Яздих обратно до Уейя през мрачното дефиле с чувството, че целият свят се разцепва. С пристигането ми ме потърси Бил Ейкс. Той беше наполовина индианец по кръв и живееше в покрайнините на нашата земя. Спешно имаше нужда да ми разкаже за посещението, което му направили една малка група скитащи индианци. Седнахме до огъня в търговския пункт и аз изслушах разказа му.

Пристигнали в дома на Ейкс преди стъмване, носели мириса на пътя в дрехите, косите и кожите си — миризми от сутрешна роса, която стои по листата като мъниста, прах от пътя, животинска тор и дим от огън. Дошли от потока Нантейял, където бил домът им, вървели, следвайки реката през тясната черна клисура, където водата тече бяла между огромните гладки обли камъни, а стените са толкова високи и близко една до друга, че слънцето огрява там само по обяд. Пристигнали откъм долния край на дефилето, влезли в откритата долина, откъдето се виждали големите планини, сини на север като стена, която маркира крайните граници на света. Някъде по пътя си на изток пресекли граничната линия и напуснали Нацията, влезли в Америка и станали бежанци.

Били около дузина, мъже, жени, и деца — три поколения от рода на Чарли. Най-малкото, кръстено Васетон, в чест на първия президент, водело малко, с дребни кости товарно конче, на чийто гръб били натоварени обемисти вързопи с храна, тенджери и одеяла.

Екипировка за пребиваване във високите планини за доста време напред. Едно женско куче бягало с дълги скокове успоредно с тях, куче от толкова стара порода, че би могло да мине за наскоро преродено от глутницата на червените вълци, изтребени почти до един от белите хора, които не можеха да ги оставят да съществуват, а също и от индианци, които напоследък забравяха клетвата си никога да не убиват вълци, тъй като има кръвна връзка между вълка и човека. Триъгълната глава на кучето била отпусната, почти докосвала земята, а носът му често го отвеждал в гората към някоя омайваща миризма.

Колибата на Бил Ейкс се намирала на едно сечище, заобиколено от магнолии над северния бряг на реката. Огън от червени кедрови дърва горял на двора пред къщата, а димът миришел на тамян. Полегатата светлина от следобеда падала в начупени лъчи през жълтите листа и правите стъбла на дърветата. Ейкс бил заспал, седнал в стол с облегалка до огъня, ръцете му били сгънати в скута, а брадичката му се опирала в гърдите. Всички, с изключение на Чарли, стоели сред дърветата и чакали. Чарли отишъл до сечището, като се движел с усилие с подвити крака като някой стар ездач, въпреки че много рядко бил яздил.

Чарли докоснал Ейкс по рамото с два пръста, след което се отдръпнал.

Ейкс погледнал и потъркал лицето си с ръце, за да се съвземе от събуждането. Чарли бил с цвят на полирано черешово дърво. Лицето му било набраздено от дълбоки бръчки, минаващи хоризонтално по челото и вертикално по бузите и врата му, а те били достатъчно дълбоки, за да загубиш в гънките цяла шепа речни перли. Бил нисък, но с широки рамене, як в целия обем на тялото си, с кръгла глава и големи ръце. Носел червена бандана, синя памучна риза, кафяви ленени панталони и мръсни мокасини от еленова кожа, без мъниста или други орнаменти. Косата му била посивяла и той я носел подстригана равно под ушите, а жена му, Нанси, я подравнявала всеки месец като хващала с юмрук израслата коса, събирала я отзад на врата му и отрязвала излишъка с едно замахване на ножа за дране на кожи. Той бил само на около шейсет години, но изглеждал като на осемдесет и вече няколко пъти бил станал дядо.

Ейкс казал: „Движите се в грешна посока. Войниците обикалят на коне нагоре-надолу по реката и търсят бегълци“.

— Няма да отида — казал Чарли, — аз се придържам към старите очертания.

— Те са заличени вече. Няма граници. Няма и Нация.

— Няма да отида.

— Човек не може да живее в горите. Те са празни. Всичко си е отишло. Елените, мечките и пуйките са се запътили натам, където изчезнаха бизоните и лосовете. Далече, далече. За където и ти си тръгнал.

Ейкс обяснил, че тези части от планинската верига, всички южни склонове, деретата, през които минават потоците, за да се влеят долу в реките, сухите била, които се извисяват нагоре като ребра по дългия гребен на гръбначния стълб, са всъщност един огромен спираловиден терен. Но не безкраен. И човек не може да пропълзи под една скала и да изчезне. Още по-малко семейство, три поколения, като се почне от Чарли и се стигне до членове на семейството, които още сучат и не могат да стоят на краката си. Нито може такава група да се превърне в бандити и разбойници, които се крият из храстите.

Чарли казал отново: „Няма да отида“.

По време на дневната разходка момчето Васетон простреляло няколко катерици от кестеновите дървета със стрелички, изстреляни от бамбукова тръба, по-дълга от ръста му. Момчето казало, че може да подушва катерици, особено във влажни дни. От десет стъпки разстояние, само с едно-единствено духване, Васетон изстрелял дългите, гладки, направени от орехово дърво стрелички през черепите им.

Някои от жените одрали кожите и изчистили катериците така сръчно, като че ли лющели кочани от царевица, наболи ги от главата до дупето на брезови шишове и ги сложили да се пекат на жарта. Нанси намачкала шарен боб, смесила го с царевично брашно и пепелива вода и омесила с длани малки хлебчета, увила ги в попарена царевична шума, събрала ги и ги завързала заедно с тънки лентички, отцепени от шумата, като направила малки възли. Сложила ги да се варят в една черна метална тенджера. Жената на Ейкс изнесла парчета жълта тиква и ги пекла в края на огъня, докато омекнат.

Като се опекли, катериците изглеждали ужасно малки без козината и кожата, но цвъртели покафенели и блестели от мазнината.

Изкривените им в гримаса усти били пълни с искрящи дълги жълти зъби.

Хората на Чарли седнали край огъня с Ейкс и жена му и яли от дървени подноси с прибори, направени от бамбукови стебла. Чарли имал специален начин за ядене на катерици. Както си била на шиша, той я ядял отзад напред, като първо изяждал бутчетата, едно по едно, а после продължавал по тялото, изяждал месото по ребрата, както се ядат царевични зърна от кочан. Като стигнел накрая до главата, я откъсвал, слагал я в устата си и я въртял вътре доста дълго, все едно че дъвчел тютюн. А като свършел, бръквал с пръст, изваждал изчистения мъничък череп, слагал го на дланта си и го показвал, сякаш това било някакво изящно постижение, негово собствено творение, достойно за похвали.

Никой не говорел много, докато се хранели. По-късно обаче, когато хората на Чарли си направили лагер в сечището и легнали да спят, Ейкс и жена му си говорили тихо в тъмното как най-благоприлично да се отърват от тези опасни гости.

След като Ейкс свърши разказа си, аз също започнах да се питам какви беди може да ни стовари Чарли, когато армията дойде и започне да претърсва. Познавах Чарли малко от момчешкото си време и се чувствах объркан в свят, в който един фермер, който се бори за едната прехрана и семейството му, могат да се превърнат в опасни бегълци.

По различни канали продължаваха да ми попадат копия на откъси от кореспонденция.

От лейтенант Х. С. Смит до полковник Хейдън

Писмото Ви от 24-ти от текущия месец август, включващо Вашите заповеди за откриване и „привеждане в действие“ решение срещу бегълци в индианската територия, за които се твърди, че все още обитават региона, беше получено навреме и аз направих всичко, за да придвижа напред Вашите искания. Боя се обаче, че резултатът от моите усилия не е много голям.

Вие споменавате, че няколко лоши бели хора, разпръснати из планините, непрекъснато оказват помощ на бегълците, но до този момент аз не съм открил каквото и да е доказателство за такава помощ. Във всяко бяло селище с дървени колиби с размер пет кучешки крачки и барака за църква, жителите се събират и ни съобщават за големи маси индианци, които се крият високо в планините. Те се страхуват от тях и отправят горещи искания да ги прогоним. Но ние не можем да потвърдим тези разкази и вярваме, че са само разкази.

Претърсихме от двете страни на Малкия Тенеси и на около десет мили нагоре до Такасиджи, вървяхме по цели дни, но изминавахме малки разстояния, като проследявахме всеки слух и известие, продадено ни в околностите. Земята е невъобразимо труднопроходима и е потънала в лаврови гъсталаци, в които от хиляда души петстотин могат да се укрият, в район изключително малък по размер, в който не намерихме нищо. Изкачихме се до Натахала и оттам претърсихме Сноубърд, Бъфало, Хенгинг дог и Бийвър дам, с дни пътувахме по терен, на който конете не намираха къде да стъпят и често трябваше да ги водим, а в резултат на всичко това открихме само една стара ловна хижа със сламен покрив и един индианец, който беше толкова сляп, че не би могъл да пътува, а през всичкото това време от тъмното небе валеше проливен дъжд, есенните листа, жълти и червени още по дърветата или хлъзгави, нападали по земята. Има много ядки, предимно кестени, но малко или почти никакъв дивеч не се вижда, тъй като е бил избит почти напълно, бизоните и лосовете са изчезнали преди трийсет години, а елените изчезват бързо, и много вечери трябваше да караме само със собствените си сухи провизии. Не виждам как това място би могло да изхрани човек в пустошта, да не говорим за голям брой бегълци.

Войниците са в лошо настроение и лошо здраве. Кашлят, а дрехите и завивките им са постоянно мокри, докато лагеруваме, ги окачат на рамки от пръчки около огъня да съхнат, но сутрешната роса, мъглите и дъждът измокрят отново. По пътя мъжете се плашат от опасности фантоми, които си въобразяват, че са скрити в гората. Не се вижда на повече от десет крачки от пътя и те си въобразяват засади при всяко падане на клон или зов на птица и аз трябваше да ги заплаша, че ще накажа жестоко всеки, който стреля безразборно.

Откровено казано, Сър, не мога да разбера продължаващите ни опасения за тези земи и техните обитатели, били те бели или червени. Индианците са невежи извън всякаква представа, също и белите, повечето от тях боклуци от Шотландия и Ирландия, избягали тук поради липса на алтернатива. Страната не се отличава от джунгла от неизползваеми планини, прорязани от тесни заливчета и дълбоки клисури, повечето предимно скали над пропасти, които се спускат отвесно към реки, по които не може да се плава. Отвъд долините на реките, малката равнинна земя е обрасла с гъсталаци от азалии и лаврови храсти, които са почти непроходими, освен за сърна или някой индианец, като и те трябва да лазят на колене. Белите заселници биха могли да използват този район единствено за отглеждане на добитък и прасета, но за да станат годни дори и за това, земите трябва да се заселят още и ако междувременно малкият брой индиански бегълци, които се предполага, че в момента ги обитават, бъдат оставени необезпокоявани, най-голямата вреда, която белите в областта биха претърпели от тяхното постоянно присъствие, би била загубата на няколко прасета и малко царевица, които те, трябва да изтъкна, така или иначе купуват от същите тези индианци.

Дворът на заграждението беше препълнен с хора, интернирани. Прекалено много хора на прекалено малко пространство. Семейства бяха заградили напразната си заявка за място на земята с разстлани одеяла. Хора седяха на малки групи и разговаряха. Някои лежаха свити на кравай, с колене опрени в гърдите, и се опитваха да спят. Деца обикаляха наоколо, безцелно и безсмислено. Лични вещи и дрехи бяха разпилени навсякъде. Гледка като след катастрофа на влак. От миризмата, носеща се откъм тоалетните ями очите се насълзяваха. По-нагоре до една ограда един пастор седеше върху сандък, в който някога е имало бутилки с вино. Стъписаният израз на лицето му подсказваше, че затварянето му е било голяма изненада за него. Той беше като повечето от тях, от Нацията; мислеше си, че ако си станал като белите, както той беше станал, това би го предпазило. Да изглеждаш като бял, да се обличаш като бял, да се държиш като бял, да си бял. Той имаше черни роби, а няколко индианци християни се бяха ентусиазирали, стояха около него и слушаха сказанията за Бог по въпроса какво трябва да е поведението на хората. Заповедите бяха както винаги особено любими на владетелите. Кожата на проповедника беше бяла като тънката хартия на Библията, разгъната в скута му. Беше облечен в прашно черно палто и бяла риза и минаваше за местно светило, тъй като имаше степен по богословие от колежа в Принстън. Единственото индианско в него беше половината индианска кръв на баба му, но това беше достатъчно. Ако беше негър, щеше да бъде окторун, човек с една осма негърска кръв.

Думите за определяне дробта в състава на кръвта стигаха и до още по-малки цифри, чак до една трийсет и втора част черна кръв, която в някои щати все още те дисквалифицираше от правата на белите. На първо място обаче пасторът беше гражданин на Нацията, а не американец, така че трябваше да замине.

Като си проправях път през двора, дочувайки малко от проповедта, си помислих, че робите трябва да са двойно по-стъписани, виждайки индианските си господари, лишени от почти всякаква лична собственост, съхранили само себе си.

Денят беше ясен и син, но в отдалечения край на заграждението ме въведоха в стая със спуснати сенници, която беше задимена и тъмна, сякаш беше вечер. Полковник Хейдън беше като голямо прасе, в бакенбардите му имаше трохи от бисквити, а по ризата му петна от сос. Въпреки че наближаваше обяд, той седеше на маса с мръсни чинии от закуска. Бели чинии, зацапани с тъмно жълто, където жълтъците на рохко изпържените яйца се бяха стекли и втвърдили. Изстинало кафе със сметана беше хванало коричка в една чаша. Едно смалено кръгло парче топло краве масло се плъзгаше в чинията. По безразборен начин полковникът диктуваше писмо на млад писар, който седеше на ъгъла на масата и драскаше ожесточено върху лист хартия, опитвайки се да улови бързия поток от думи.

Стоях и чаках, а след минута полковникът се загуби в собствените си мисли и замълча. Той изглеждаше, сякаш има нужда от сън или питие. Надигна чашата с кафе, завъртя съдържанието и я сложи обратно на масата. Писарят използва паузата, за да коригира една грешка в написаното в началото на страницата. Той издраска думите с джобно ножче, после посипа прах от пемза на сбърканото място, разтри го с ахат и написа отново точните думи на полковника. Междувременно полковникът беше загубил интерес към писмото и беше започнал да пали лулата си.

Той вдигна поглед от пуфкащата лула, погледна към мен и каза: „Ти ли си адвокатът?“

— Понякога.

— Е, дали това е моментът или не, но искам да чуеш нещо и след това да видя какво ще кажеш в отговор.

Зарови в разпилените документи, извади лист хартия, който самия той изучава един момент, а после го подаде на писаря.

— Предай накратко съответните раздели, моля.

Писарят изчете мълчаливо няколкото страници на писмото. Гледа известно време през прозореца в дълбок размисъл, след което на един бърз дъх каза: „По време на задържането този Купър е продавал на индианците домашно направен алкохол, на цени, на които бял човек може да купи марково уиски Тенеси. Младите му служители търгуват до самата ограда, докато не било заповядано да се конфискува количката, от която продавали. След това продължили да продават алкохол чрез свои хора от джобове на палта и чанти. За него се казва, че е човек, който може да проповядва въздържание с устата си, докато в същото време рови из джобовете си за дребни пари за една бутилка, без да вижда противоречието между двете действия. Тези индианци са потиснати до крайност. Независимо от това, той им продава алкохол във всякакво количество, което те поискат и могат да си позволят, с дамаджани и канички. И под това влияние те се напиват като пънове и много от тях прекарват половината ден в смях, а другата половина седнали, облегнати на оградата с одеяла върху главите или в безсъзнание, или потънали в плач. Отново му беше заповядано да спре да продава, но той не само продължи, ами надигна братоубийствен глас срещу правото да му се поставят условия. Беше му забранено да влиза в загражденията до първото отпътуване. За съжаление този Купър е също умен адвокат и от дълго време е под магията на един стар вожд по тези места, те двамата държат в подчинение своя фракция индианци от доста време. И когато не е тук, пощръклял за долари, владеещ напълно индианския език и обичаи, чак до там, че да играе техния убийствено жесток футбол, той е във Вашингтон Сити, танцува по модерни балове и лиже ботушите на всеки, притежаващ карета и на близки приятели в правителството, поради което една група индианци си остават в домовете необезпокоявани, докато всички останали са подгонени извън горите като прасета през есента. Той е писал голям брой адвокатски писма до приятелите си във Вашингтон Сити, с оплаквания, че нямаме право да го лишаваме от законния му бизнес и още, че му дължим значително обезщетение за неясно описани разходи, някои отнасящи се до храна и други провизии, които казва, че давал на индианците, след като ние не сме успявали да посрещнем нуждите им. В заключение, какво да правим с него?“

Когато писарят замълча, полковникът извади лулата от устата си и изпусна дима. Взе писмото от писаря и го хвърли обратно в купчината.

— Някакви предположения за автора на писмото?

— Явно не е от доброжелателите ми — казах аз. — Може би е някой млад лейтенант, който не е запознат с фактите.

— Майор Котън — обясни той. После отново взе писмото, заразглежда подписа и каза отново. — Майор Котън.

— Шокиран съм, че човек от такъв ранг е толкова неинформиран — изрекох аз.

Полковникът почака малко, потънал в транс от дима на лулата.

Безупречно преценяваше времето си. Накрая каза, че няма намерение да се заяжда. И при никакви обстоятелства не би се съгласил с моите възмутителни искания за осребряване на разходи. Но имаше контрапредложение. Сделка за услуги на гид и преводач, каквито само аз бях в състояние да предложа.

— Ние смятаме да ни помагаш да докарваме бегълците — каза полковникът.

На следващата сутрин гледах от хълма как укреплението се изпразва в тъжен парад. Войници на коне, каруци, натоварени с провизии под брезентовите чергила, индианци и техните роби вървят след тях пеша, децата вървят, а бебетата се носят на ръце. Всичко беше в нюанс на кафяво, конете, каруците, че даже и самият кален път.

И това не беше единственото място. Имаше и други укрепления, разпилени из старата Нация, всяко организирало своя собствена процесия, отправена на запад. Цяла една страна отхвърли хората си само за едно лято.

Два дни по-късно, обратно в Уейя, седях с Беър в градската къща в мъгливото обедно време.

— Ти си говорил с този полковник? — попита Беър.

— Хейдън е отвратителен стар шопар. Носът му толкова дълго е бил заврян в задника на Джаксън, че не би могъл да усети мириса на карамфилови коренчета, даже да му сложиш цяла шепа. Трябва да бъде изкормен и почти бях решил да го направя. Чак до гръбнака с нож боуи, който виси на хълбока ми.

Лицето на Беър не се промени по никакъв начин.

— Не заслужава ли? — попитах аз.

— Тези неща повече няма да ти се разминават.

Каза го тъжно, като че ли светът се беше смалил безвъзвратно.

— Полковникът иска нашата помощ — казах аз. — Той при никакви обстоятелства не би имал куража да дойде до тук на три дни път. Прекалено трудно и опасно е и никой от тях не познава страната добре. Аз трябва да им бъда водач. Сключих сделка.

— Срещу какво?

— Срещу някои съображения, свързани със ситуацията ни. Той ме увери, че ще ни остави на мира, актовете ни за собственост ще се уважат и всички съмнения относно гражданството ни ще бъдат игнорирани.

Тази година почти нямаше есен. В края на сухото лято една след друга черни бури разцепваха билата и до края на септември дърветата се бяха почти оголили, а реките бяха изпълнили бреговете си с червена вода. Луната на ядките почти не се появи през този облачен месец. Ясната есен, обикновено най-сухия месец в годината, беше като някакъв нов неприятен сезон, вмъкнат в годишния цикъл, топъл и влажен и въпреки това клоните на дърветата бяха вкочанени като раздробено стъкло на фона на сивото небе, а златникът, димитровчето и сврачия бурен, всичките разстлани като покафенял боклук на земята. Нищо цветно изобщо, освен няколкото ненаедрели тикви, все още просветващи в нивите и няколко упорити червени ябълки, които висяха по приличащите на скелети овощни дървета. Луната на реколтата се появи, сякаш смяташе всичко да си бъде както обикновено.

През цялото това променливо време яздех с лейтенант Смит и войниците му, профучавахме край заливите да търсим бегълци. Войниците бяха десет момчета от големите градове. Нито едно от тях, освен Смит, не беше още прескочил двайсет години. Никой от тях не беше стрелял с оръжие, освен по време на обучение, за развлечение или в много аматьорски опит за ловуване. Те бяха объркани и изплашени от тези мокри тъмни гори и планини, които продължаваха, без да свършват и с повече завои, падини и опасности, отколкото лабиринта на Минотавъра. Освен индианци из тези гори все още бродеха мечки, вълци и пантери. Фактът, че войниците не бяха срещнали животно, по-голямо от глиган, не можеше да успокои съзнанието им. В нощите, когато небето беше закрито от облаци, а гласовете от потока, шумовете и странните звуци в гората, биха могли да означават смърт, те спяха лошо. Повечето сутрини се будеха в зори, мокри и неотпочинали. По цял ден претърсваха заслоните и заливите за бегълци, като вървяха нагоре-надолу покрай спираловидни реки, ръкави и потоци с имена, трудни за произнасяне и толкова невероятно съпротивляващи се на всякаква артикулация, че лейтенантът седеше до пламъка на свещта нощем, пишеше доклада си и псуваше на глас всеки път, когато трябваше да съобщи за някое индианско речно корито с фонетика, приближаваща се до английския.

И през това неспирно търсене, цели две седмици, единственото, което намерихме, беше един старец, почти сляп, който живееше сам и който каза, че името му е Свинско Месо, и че е почти на сто години. Повярваха му, защото изглеждаше точно на толкова, а аз потвърдих неговата безобидност и слабост. Той стоеше на входа на колибата си, като с една ръка придържаше еленовата кожа, която служеше за врата, а с другата беше направил козирка над мъглявите си очи, гледайки в посоката, където седяхме на конете си в дъжда. Лейтенантът дори не си направи труда да слезе от коня, само каза: „Този старец няма да преживее зимата. Може би трябва да го оставим и да му дадем малко царевично брашно“. Така че се разтърсихме из торбите, дадохме му храна и оставихме Свинско Месо да живее. Като се отдалечавахме от къщата, си мислех, че човек е в много лошо положение, щом хора, по-млади от внуците му, трябва да решават как да протече животът му от даден момент нататък.

По-късно една сутрин се натъкнахме неочаквано на шест бегълци, които си бяха устроили бивак на открито край реката, явно без намерение да се укриват. Старци, жени и деца. Бяха гладни, нямаха друго оръжие, освен една ръждясала пушка без патрони, лък само с три стрели и тръба за духане с шепа дълги стрелички, издялкани от конски кестен с туфички магарешки бодил накрая. Те изобщо не възнамеряваха да се съпротивляват. Ирландският войник взе лъка и стрелите от мъжа, у когото бяха, перата на стрелите бяха намачкани и проскубани като пера на мокро пиле. Момчето от Филаделфия счупи тръбата за духане на стрелички на три парчета и ги хвърли в огъня. След като бяха нахранени с малко боб и студени царевични хлебчета, пленниците казаха мястото, където се укриват още една дузина бегълци, близо до разклона на реката на два-три дни път от тук. Така че лейтенантът реши да раздели войниците си, като изпрати една част от тях обратно в укреплението заедно със затворниците, а останалите пет от нас трябваше да намерим хората на Чарли и да ги заловим.

Бяхме се разположили до един буйно течащ поток, пълен с камъни, покрити с мъх. Високи тъмни гори се извисяваха от всички страни. Окуцелите коне бяха изяли овеса си, потриваха се и потропваха нервно в тъмнината извън обсега на светлината от огъня. Аз и трите момчета се излежавахме край малкия огън, който пропъждаше мрака само на една ръка разстояние. Лейтенантът седеше настрани до фенера със свещта и пишеше отчета си за деня.

Момчетата сготвиха вечеря от картофи, бекон и зеле, сива каша, която започваше да завира в тенджерата, окачена на триъгълна стойка над огъня. Купчина кестени се печаха накрая върху въглените. Момчетата се бяха изтегнали с униформите и шинелите си върху земята на непромокаеми постилки. Седлата им и навитите на рула вълнени одеяла служеха за облегалки. Мокри набръчкани ботуши лежаха с отворения край към огъня в безнадеждни опити да бъдат изсушени, макар и за малко, така че сутринта да не трябва да започват деня със студени прогизнали ботуши на краката. Стъпалата им, обути във вълнени чорапи, бяха близко до огъня, от пръстите им се вдигаха изпарения.

— А бе, мамка му на всичкото — каза ирландчето. Името му беше Пери.

Беше бръкнал в торбата на седлото си, порови и извади от там дървена тръбица на лула и парчета от пожълтяла глинена чаша за тютюн, държеше ги в шепата си.

— Свършил съм всичко, мамка му — каза той, — тази е била последната.

Пери изхвърли парчетата в тъмнината и прибра тръбичката в джоба си за момента, когато ще може да си купи нов тютюн или поне попадне на царевичен кочан, който да издълбае и пригоди. Другите двама мъже пушеха много концентрирано, загледани в огъня.

— Някой да може да ми заеме? — попита Пери.

Никой не отговори.

Пери се облегна на навитите на руло завивки. Мъжът до него му подаде лулата си, Пери избърса края с опакото на китката си, всмукна дълбоко два пъти и подаде лулата обратно. Мъжът я хвана за главичката погледна към дръжката, после я размаха театрално над огъня, за да я почисти.

— Чух, че като свършим тук, ни чака Флорида — рече Пери.

— Аз чух Канада. Границата, във всеки случай — каза момчето от Филаделфия.

— Или едното, или другото. Но аз съм за Флорида — каза Пери. — Казват, че там е топло през цялата зима и има много риба за пържене.

— Сега точно искам да съм в Чарлстън и да се разхождам по Докстрийт — каза момчето от Чарлстън. А после момчето от Филаделфия каза, че би искало да се разхожда по Саутстрийт. Когато беше ред на Пери, той каза Голуей, да се разхожда по крайбрежната улица по залез-слънце и да гледа как светлината пада от Инишмор[1] върху водата. Той не беше виждал залива на Голуей от деветгодишен и не очакваше да го види някога отново, преди да легне в гроба.

На отразената светлина от свещите четях книгата на Уошингтън Ървинг за западните прерии[2].

Смит свърши доклада си, дойде при нас и каза: „Може би някой от вас ще разбърка тази тенджера“. Смит беше почти на една възраст с момчетата, но се стараеше да действа по-уверено, отколкото годините и опита му предполагаха. Имаше навика да употребява може би в почти всяка заповед, която даваше. „Може би, редник Пери, да натрупаш по-голям куп дърва, преди да се е стъмнило“. Това беше маниер, който не беше научил във военната академия, но лично си беше създал или в опита си да изглежда галантен, или за да притъпи остротата на командата и да стане по-харесван от подчинените си, като създаваше впечатление, че действието, което изисква, може да е изцяло по желание. Забелязах, че момчетата бяха възприели тази дума в речника си и я използваха често и не без ирония, когато лейтенантът не можеше да ги чуе. „Пери, може би ще се опиташ да не прегаряш този бекон до сажди“, „Може би следващия път да отидеш да сереш малко по-далече от лагера.“

Пери зарови лъжицата в сивата каша и обърна загорялото дъно, черно като въглен.

Момчетата не бяха готвачи. Много често идеята им за вечеря беше няколко лентички бекон, увити около зелена пръчка, държаха бекона над огъня и се опитваха да го изпекат до кафяво, без да се подпали. Аз, от своя страна, обичах готвенето по време на скитане и даже пътувах с кафемелачка и зелени кафени зърна, изпичах ги в суха тенджерка, докато почернеят и заблестят от мазнината по тях. Тази нощ казах на момчетата да изхвърлят изгорялото зеле. Сготвих най-вкусните пъдпъдъци, който някой от тях някога беше опитвал. Извадих късмет, че бях застрелял четири, които излетяха внезапно от една стара, обрасла с бурени царевична нива. Сложих парчета ябълка и лук вътре в птиците, нарязах бекон на ситни парченца и ги пъхнах между кожата и гърдите. Стрих с длани смес от градински чай, сол и червен пипер и оставих праха да се посипе по оскубаната кожа. После пекох пъдпъдъците бавно и търпеливо на шишове над огъня, който беше догорял до червена жарава. И не ми стигаха само пъдпъдъците. Нарязах картофи на тънки кръгчета и ги подредих под формата на детска въртележка в метална тенджерка с дръжка, поръсих ги отгоре с масло и малко парченца от бекона, покрих ги с капака и ги оставих да се задушават бавно върху посивялата жар. Щом станаха готови, ги нарязах като сладкиш и обърнах парчетата с долната страна отгоре в чиниите им, коричката беше кафява и хрупкава, а вътрешността мека и почти се топеше в устата. Искаше ми се да бях застрелял по една птица на човек, но и това беше почти достатъчно.

Войниците ядяха в пълно мълчание, докато чиниите им се изпразниха и в тях останаха само разпилени оглозгани кости и по няколко оловни сачми, после Пери избърса уста с ръкава си и каза „Велики Боже“, а останалите напълно се съгласиха.

Пери каза: „Всеки път, като се опитам да сготвя пиле, краката изгарят до въглен, бутчетата кървят сурови, а месото едва ли може да се нарече добре опечено“.

Аз казах: „Трябва да видиш на какво съм способен с говеждо филе.“

Следващия следобед направихме лагер под дъжда.

— Дъждовен ден — каза Смит.

Беше валяло от зазоряване, бял дъжд се изсипваше върху дърветата.

— Известни сме с влагата по нашите места — заявих аз.

Смит и момчетата се чувстваха ужасно. Аз обаче бях прекарал достатъчно години в тези влажни гори и знаех как да се справям. Пазех кат чисти сухи дрехи в една импрегнирана, водонепромокаема торба. След всяко пътуване в края на деня събличах мокрите дрехи, изпирах ги в потока и обличах сухите за през нощта. На сутринта обличах пак дрехите за път, мокри и студени, докато се затоплят от температурата на тялото ми, но това беше за предпочитане пред възможността да съм мокър през всичкото време. Друго нещо, което правех и което хората възприемаха като ексцентричност, беше, че носех чадър в гората за особено дъждовните дни. Ако вървях пеша, втъквах дръжката на чадъра между раницата и гърба си, като по този начин ръцете ми оставаха свободни, но предполагам, този ми вид би се сторил малко странен на хората, които ме срещнат по пътя. Пери беше съблякъл всичките си мокри дрехи и стоеше гол под сивото вълнено одеяло, което беше закачулил на главата си с краища, увиснали до белите му пищяли. Той се приближи и застана близко до огъня, обърнат с гръб към останалите мъже. Разтвори одеялото, за да се попече известно време.

— Ще смятам, че си ми направил услуга, ако загърнеш това одеяло, преди да се обърнеш — каза момчето от Чарлстън.

Би ми изглеждало странно, че тези злочести момчета трябва да плащат с живота си, за да осъществяват безумията на националната политика, ако не се бях движил между хората, които водеха тази политика.

Отидох да видя какво прави Смит, който си беше напалил свой собствен огън. Седеше по бельо с кръстосани крака върху едно одеяло, палтото си беше наметнал на раменете като пелерина, а ботушите му стояха развързани и разтворени на краката му.

Спря да пуши и изтръска чашката на лулата върху тока на ботуша си. Мокрите му дрехи висяха отпуснато на триъгълник от пръчки близо до огъня. Беше свалил шапката си, русата му коса стърчеше на клечки и той от време на време прекарваше пръсти през нея, като че ли да я заглади. Малките му мустаци, едва забележими и в най-ясен ден, бяха съвсем невидими край огъня. Изглеждаше изгубен в тези гори и в този мрак. Бях донесъл една бутилка хубаво шотландско уиски и в духа на доброто общуване му предложих да си го поделим.

— Силна работа — каза Смит, след като отпи една глътка.

— С особен вкус на дим. На торф, който, доколкото знам, е някакво блатно растение, което шотландците и ирландците събират, сушат и палят с него огън, както заселниците в прериите горят говеждата тор. За тези хора наръч нацепени сухи орехови дърва би било абсолютно чудо. Но да си дойдем пак на думата, уискито е изключително пивко.

Смит се пресегна към манерката си, но аз не исках и да чуя за това. Някъде трябваше да се тегли чертата.

— Или го пий както е, или недей — казах аз. — Ако ще го разреждаш, все едно да пиеш пикнята, дето уелсците продават по кръчмите.

Смит се съгласи с моята преценка и започна да пие уискито бавно и предпазливо. Нещо в кафявия цвят и дъха на плесен докарваше тръпката на спомена и след две чаши Смит започна да прави рекапитулация на живота си — поне на момчешките и младежките си години, защото това беше всичко, което имаше зад гърба си. Баща му, стар ветеран от войната през 1812, майка му доста по-млада, но вече мъртва, един ужасен промеждутък във военното училище. А после, след четвъртата чашка, каза, че всеки ден в тези непроходими гори и планини го ужасява. Нищо не знаел за тях и дори не искал да знае. Искаше да си ходи вкъщи. Най-голямото му желание беше да има магазин за дрехи, мъжки и дамски, по последна мода.

— Тогава си върви. И го направи.

— Това тук трябва да стане животът ми и трябва да напредна. Да направя кариера.

— Кой те кара?

— Баща ми. Всички от града.

Обвързано момче, помислих си аз. И проклет да съм, ако не го изстрелям веднага и не го кажа на глас.

Смит започна да изправя гърба си, после размисли. И каза:

— Трябва да се прибера вкъщи някой ден с отличия. Но не се очертава да ги спечеля тук. Щяхме да се чувстваме по-леко с всичко това, ако се налагаше да се бием. А то какво беше, те плачеха. В лагерите някои жени се самоубиха. Няма отличия за това тук.

— Те вече са им прекършили желанието за бой от доста време.

— А добри ли бяха?

— В битките ли?

— Да.

— От време на време. Били са свиреп народ някога, но отдавна са се изтощили да губят.

— Би ли казал това на момчетата? — попита Смит. Той беше изморен и уискито го хвана бързо.

Аз се качих горе и казах:

— Момчета, това не е вашата страна и предполагам не се чувствате удобно в нея. Но тя е моята страна. Полковник Хейдън обича да нарича хората, които се крият в тези планини, войни-бегълци. Но Чарли не е воин. Познавам го. Той е земеделец. Стар човек. Утре всичко ще е наред. Няма причина да будувате и да се тормозите. Наспете се добре и сънувайте любимите си.

На следващата сутрин около огъня, докато се вареше кафето и месото се пържеше встрани, Смит дойде спретнат и педантичен и каза:

— Грешка беше, че изпаднах в откровения снощи, повече, отколкото трябваше.

Искаше ми се да го зашлевя леко с думи и остроумия. Да използвам граматиката и речника от думи като оръжие. Но що за свят би бил това, ако се възползвахме от всяка предоставена ни възможност да обидим по-слабия? Рекох:

— Беше в духа на вечерта и шотландското уиски. Не мисли повече за това.

А Смит поне имаше благоразумието да каже:

— Благодаря ти.

Оставихме конете, вързани на половин миля долу до реката, и се придвижихме нагоре колкото беше възможно по-тихо по дебелия пласт замръзнали листа върху земята. Смит залегна зад стъблото на едно съборено орехово дърво и заоглежда лагера с бинокъл. Другите три момчета бяха останали по-назад в гората, седнали с пушки до себе си. Двама от тях започнаха да пълнят лулите си, като натъпкваха тютюна с палци, както се затъпква дупка около стълб. Погледнах към последните няколко листа, останали по дърветата, за да разбера в каква посока се движи вятърът, а после погледнах към Смит, който държеше бинокъла пред очите си и не направи никакъв опит да спре момчетата да не палят лулите си, така че отидох при тях, направих знак с ръце, все едно че затискам нещо надолу към земята и те спряха.

Чарли и хората му си бяха направили лагер на парче земя, където двете реки се събираха в една. Това беше месторазположение, което открай време е привличало чероките и хората преди тях. В стари времена те обикновено строели могилите и селищата си на такива места, както от практични съображения за отбрана и добро земеделие, така и за да използват равната площ за танци и футбол и защото реките имаха религиозно значение за тях. Винаги съм смятал, че е израз на тяхната щедрост да смятат водата за духовна, след като живееха в страна толкова влажна, че водата по-често биваше неудобство, вместо нещо друго.

Една стара ела растеше на най-високото място на това парче земя. Здравото й стъбло беше все още около два метра, цял човешки ръст, а почвата под него сигурно беше мека, след като стотици години игличките се бяха наслоявали и разлагали в черната рохкава пръст. Хората на Чарли бяха построили един малък заслон под дървото, временен навес, подпрян на кол, и един вал, и двете свързани с лозници и покрити с шубраци, листа и борови клони. Временна конструкция, която би се разпаднала и претопила в почвата за няколко сезона. Замиращ огън изпращаше бял дим от леглото на пепелта, а Смит каза, че виждал пушки, подпрени на стъблото на близката ела. Всички в лагера като че ли още спяха, въпреки че слънцето беше изгряло почти преди час.

Това обезпокои Смит. Той смяташе, че е уловка и започна да шепне за засада и да прави разни планове как да я избегнат, всичките ненужно сложни и неприложими, базирани на предположението, че тези объркани и слаби хора — чиято страна като с някакво заклинание се беше разтворила под тях и се преустройваше наново някъде далеч, на някакви празни територии на запад — ще започнат да се бият. Надигнах се иззад ореховото дърво и тръгнах по посока на лагера, а докато тръгвах, Смит започна да ми говори нещо със съскащ шепот с тон, сякаш мислеше, че издава заповеди. Погледнах назад, силна струйка пара излизаше от устата на Смит.

Продължих да вървя към лагера и се озовах сред хората и техните пушки. Взех двата мускета, остарели, износени, изтъргувани за нещо, подпрени на стъблото на елата. Бяха заредени и готови за стрелба. Извадих капсулите и свалих предпазителите. Отидох и седнах до един от огньовете, като бях оставил пушките на земята до мен. Имаше куп дърва, стъкмих огъня и дадох знак на Смит и момчетата да се приближат.

С дрънчене и трополене те си проправиха път към лагера, а хората в двата заслона се събудиха и станаха напълно облечени. Чарли извървя половината път до огъня и спря.

— Хей, Чарли — казах аз, — седни тук на топло.

Чарли погледна към пушките на земята, ухили се и каза: „Здрасти, Уил“. Дойде и седна.

— Не очаквам да има някакви проблеми тук днес — казах аз.

— Никакви проблеми.

Войниците стояха на разстояние. Държаха пушките си насочени основно към скупчената група хора. Не знаех имената на всички. Само на Чарли и Нанси, и на по-големите им момчета, Нантейейл Джейк и Лоуън. На момчето Васетон, на женената им дъщеря Анчи и още някои други жени. Имаше няколко деца, всички току-що се бяха събудили, бяха гладни и плачеха. Жените събраха децата на едно място, по-малките стояха зад тях и се накланяха, за да надникнат иззад бариерата на басмени поли, изтънели и избелели от дългото носене. Смит отиде да огледа навесите за оръжие, но не намери нищо. Излезе, върна се и изпрати две от момчетата да доведат конете.

Не видях съпруга на Анчи и казах на Чарли.

Чарли отговори: „Джордж е на лов. От два дни“.

— Има ли с него още някой?

— Може да има, може и да е сам.

Предадох на Смит това, което Чарли ми каза, а Смит отговори: „Ще почакаме известно време да видим дали ще дойдат още“.

— Няма вероятност да дойдат, ако видят, че сме тук — казах аз.

— Или ще дойдат, или няма да дойдат. Ние днес ще останем тук и ще ги поведем утре сутринта. И между другото, повече никога не пренебрегвай заповедите ми.

Бях доста ядосан от високомерното му поведение и предположението му за реда на старшинство в малката ни група. Беше ми на устата да кажа на Смит, че не съм под негово командване и не получавам нито цент от правителството, ще постъпвам както реша за уместно и ще следвам своите лични команди. Успях да си сдържа езика зад зъбите, но вътре в себе си реших, че беше достатъчна само една още дума от Смит, ще се метна на коня, ще си отида, а те да си търсят пътя в планини като лабиринт и да размахват ръце във въздуха, за да комуникират с пленниците си.

Но Смит изглеждаше изтощен, очите му бяха побелели от умора и нервно напрежение от тази горска задача, която за него беше объркана и го плашеше. Умората му го правеше да изглежда точно толкова млад, колкото си беше, може и още по-млад и аз си спомних, че беше току-що излязъл от училището, все още можеше да чете малко на гръцки. Помислих си за предходните седмици на пътуване и лагеруване, как Смит не можеше да спи добре в планината и скачаше при всеки шум от падащо листо или от опосум, който си събира храна. Всяка сутрин се будеше, увит в одеялата си, по-изморен от вечерта, когато си е легнал. Аз самият съм се чувствал така веднъж. Като момче сам на света, спях най-добре след първото сиво зазоряване, което разпръскваше страховете, насъбрани в тъмното. Сега за мен горите бяха като наркотик. Колкото по-тъмно и с повече шумове, толкова по-добре. Старите уроци на Беър по безстрашие и моите лични експерименти по време на нощните ми разходки бяха допринесли за тази промяна.

Реших да покажа известна симпатия към нервността на Смит и казах: „Един ден готвене, ядене и почивка около огъня няма да навреди на никой от нас“. А после с небрежния тон на човек, който пожелава добро утро на непознат, когото среща по пътя, казах: „Не се плаши от вселената, млади лейтенанте“.

Смит нямаше отговор на това и когато момчетата се върнаха, повели конете, аз насочих вниманието си към храната. Смит и момчетата му имаха неизменните картофи и бекон, торба, донякъде пълна с брашно, примесено с малки жълтеникави ларви на брашнени червейчета, и няколко очукани зелки. Аз носех кош с мои собствени провизии и войнишката храна не ме вълнуваше много. Имах консервирана шунка, мас, солено краве масло, бяло царевично брашно, боб, натрошено жито, сушени ябълки и праскови, овесени ядки за каша, тъмна захар, канела, черен чай, зелени зърна кафе и малка ръчна кафемелачка. Имах също кутия бонбони с джинджифил и бутилка хубаво уиски Тенеси. И хавански пури, увити старателно в импрегниран плат.

Взех Пери да помага в готвенето, докато другите двама стояха и наблюдаваха в края на лагера. Смит седеше и гледаше огъня с удивление. Хората на Чарли се върнаха в подслоните си, говорейки помежду си, а после Чарли, Лоуън и Джейк дойдоха и клекнаха до огъня. Аз опекох кафе и дадох напътствия на Пери как да приготви голяма тенджера каша, като забърка вътре нарязани на ситно сушени праскови и как да я ароматизира с голямо количество канела, тъмна захар и краве масло. Децата ядоха от нея, очите на всички се разшириха от учудване при вкуса, а войничетата, включително и лейтенанта, бяха не по-малко благодарни. Аз си взех само малко в едно тенекиено канче, през повечето време седях и си пиех кафето и изпитвах удоволствие да гледам как хората се хранят. В крайна сметка това беше една дружеска закуска. Чарли и аз говорехме, а Смит седеше и слушаше, като че ли очакваше от време на време да улови смисъла на някоя дума.

Чарли каза: „Къде ще ни водите?“

— Там, където отива Нацията — казах аз. — Вие сте жители на Нацията.

Чарли каза: „Аз се ръководя по старите очертания.“

— Трябва да престанеш да мислиш по този начин — казах аз.

— Къде отиваме тогава?

— На запад — казах аз. — Много далече.

Чарли издиша шумно между зъбите и устните, като че ли изговаряше дълга редица от буквата „ф“.

По-късно следобеда войничетата наклякаха на земята и започнаха да залагат пенита на „тик-так“, като разграфяването беше направено на земята с върха на ножа. Пери нямаше много представа за логиката на играта; иначе никакви пари не минаваха от ръка на ръка, защото всяка игра свършваше с теглене. Както се очертаваше, Пери играеше така, сякаш изходът беше случайност, както при хвърлянето на зарове или монета. Разбира се, губеше постоянно и смяташе, че другите двама имат огромен късмет. Приближих се и казах: „Гледай, синко, залагай, където ти кажа“. След няколко игри, докато аз шепнех: „най-горе в ляво, долу в средата“, Пери схвана каква му е била грешката. „По дяволите — каза той. — То не било нищо сложно.“

Момчето от Чарлстън ме погледна, заглади с длан последната черта от квадратчетата и каза: „Отвратително, до сега можех да спечеля пари за тютюн от него, но ти оплеска всичко“.

Смит естествено искаше да назначи дежурства за през нощта. Казах му обаче ни най-малко да не се тревожи, че някои от хората на Чарли може да създадат проблеми, освен това, аз по-скоро ще рискувам Лоуън или Джордж да ми прережат гърлото, докато спя, отколкото да седя буден от полунощ до разсъмване. Така че Смит определи аз да бъда първа смяна, от залез-слънце до времето за лягане, все едно че това е бил планът му през всичкото време и моето възражение срещу вахтите нямаше нищо общо с него. Смит щеше да поеме последната смяна, от около четири сутринта до изгрев-слънце, при което трите момчета трябваше да будуват по най-лошото време. Смит искаше да дежурят по двама едновременно, като единият можеше да спи и да се редуват така на всеки час.

Вечерята този ден беше боб и бекон, и каша от царевично брашно, запържена до хрупкаво в свинска мас. Повечето хора на Чарли взеха храната и отидоха да я ядат в колибите си и може би беше само от храната, но те бяха неописуемо щастливи. Говореха и се смееха, като че ли по-важните обстоятелства в момента нямаха значение. Бяха доволни, че могат да отложат грижите за по-късно.

Войничетата изядоха вечерята си, а след това се опитаха да поспят час-два, но само се въртяха в одеялата си и мърмореха нещо един на друг. Смит и аз седяхме и наблюдавахме огъня, Смит нямаше почти нищо за казване. Аз го оставих, взех една шепа пури и бутилката уиски от багажа си и отидох при огъня на Чарли.

Те си разказваха истории и аз им кимнах да продължават. По едно време, когато никой не гледаше, Джордж се беше промъкнал и дошъл в лагера, за да сподели съдбата с жена си и децата си. Аз раздадох пури на мъжете, запалихме ги с клонка, подпалена на огъня, и си заподавахме бутилката. Основно говореше Чарли, разказваше ловна история от времето на лосовете и бизоните, които никой от присъстващите, освен него, не беше виждал. В разказа си той ги беше превърнал в епични животни, населявали онзи стар, но по-добър свят, който никога нямаше да се върне отново. После разказа за загубеното си стопанство в Коуи, старото село на хълма, преди някое от многото нещастия да прогонят него и семейството му на запад до Нантейял. В Коуи бил известен с успехите си с ябълковите дървета, които той садял години наред на местата, където се намирали външните тоалетни. Ябълките на неговите дървета ставали толкова огромни като в мечтите. Къщата в Коуи била стара, от времето, когато все още заравяли умрелите близки в земята, но Чарли не можеше да си спомни точно чии любими кости почиваха наблизо под ниската му платформа за спане. После, без никаква връзка, разказа как Нанси му шиела панталоните. Карала го да легне по гръб на някое гладко място чиста земя пред къщи. Вземала една пръчка и очертавала долната част на тялото му, както децата очертават ръцете си. Като свършела с очертаването, Чарли ставал внимателно, а Нанси нанасяла черти, където била талията му и дъното на крачолите. После налагала парчета груб вълнен или ленен плат, който сама тъкала, изрязвала две парчета по очертанията на земята и ги съшивала едно с друго. Според разказа на Чарли това бил удивителен процес, в края на който той изведнъж се оказвал с нови панталони.

После Чарли разказа една нова история от миналия месец, друга ловна история. Бил сам под ниското небе, като се придвижвал нагоре към тесен залив на север от тук в дълбоко затворен пейзаж, издълбан в земята толкова остро, че понякога трябвало да върви в потока, все едно че бил път, защото стените на заслона били стеснени и се изправяли отвесно на плискащата се вода от края на потока. Той носел някаква покрита с капак кошница за фураж или кошница за риба, изплетена от нацепени дъбови ленти на една презрамка през рамо и като стигнал до място, където заливът се разширявал и имало плосък дървен под, за да се разпростре, погледнал надолу към изсъхналите, опърлени от сланата листа на нискорастящите растения. Спрял, коленичил и започнал да копае в черната земя с една пръчка и с върховете на късите си като шпатули пръсти, кокалчетата на които били подути като прешлените на тръстиково стебло. Не използвал ножа с широкото острие, нито томахавката, която висяла в кожена ножница от кръста му, въпреки че с тях работата му щяла да е по-лесна. Те и двете били наточени толкова остро, че можели да обръснат ръката му от китката до лакътя, но той по-скоро би изхабил ръцете си, отколкото инструментите.

Бръкнал до лакти в калта и извадил от там корен, измъквал го, все едно че бил рибар, който с ръце, потопени в калната вода, вади оттам тежка и неподдаваща се морска котка. Уловът му отишъл в кошницата за риба, заедно с други корени, братя по съдба. Чарли затворил капака, като че ли иначе щели да избягат. Някои щели да бъдат за храна. Други за чай. Трети за лекарство.

Спрял по обяд и стъкнал малък огън от борови клонки и дъбови клечки. Кипнал вода от потока в един чайник, свалил го от огъня и потопил вътре няколко кръгли резенчета от женшеновия корен. Когато чаят станал, той го изпил от тенекиеното канче, което винаги държал привързано на въженце за колана с една по-малка халка от въже. Това била вечерята му.

Чарли седял дълго до огъня и си мислел за ядене. Дърветата били почти голи. Бодливите кестенови обвивки били изпопадали, а от самите кестени всичко, което ставало за ядене, било изядено. Сурови, печени на огъня или направени на хляб. Листата на тополите, кедрите и кестените лежали по земята, а нощем голите клони хвърляли назъбени лунни сенки върху скалите и реката. Само дъбовете издържали на студа с няколкото си жълто-кафяви листа, останали да шумолят на вятъра. Васетон бил улучил със стрелички всички катерици на миля около лагера с тръбичката за изстрелване. Техните слаби обгорели кости и мънички черепи се смесвали с бялата пепел, останала от огъня. Плюс дългата колона от гръбначни прешлени и кръгли заострени ребра на голямата гърмяща змия, която Васетон бил улучил точно в меката, долна част на главата, когато тя заела нападателна позиция, а после я довършил като хвърлял по нея камъни, а тя лежала и се усуквала с премазана глава в листата. Като че ли имало няколко пуйки, пъдпъдъци или даже пойни птици, останали в горите. Никакви зайци или ракуни. Конете отдавна били изчезнали — изтъргували ги с Ейкс, първо единия, после и другия — през късното лято и ранната есен. Всичко, което получили от тази сделка, било учудващо малко количество боб и царевично брашно, няколко тикви и зелки. В този точно момент на есента, от началото на определен момент, на огромни облаци се появявали мигриращи гълъби, масата им напомняла тъмна река, която течала на юг и сякаш се спускала от небето, и се установявали в яркоцветните гори по за няколко дена като гъста сива мъгла от птиче месо. В миналото Васетон ги улучвал на дървото със стреличките и дългата бамбукова тръба, докато мускулите на диафрагмата и стомаха му отмалявали от усилието на дълбоките и остри издишвания, а шестте му стрелички от орехово дърво натежавали и потъмнявали от кръв чак до края, където били поставени туфичките от магарешки бодил. Той безотказно можел да прекара стрела през главата на гълъб от почти същото разстояние, от което би могъл да го убие с камък. Но тази година гълъбите дошли по един, по два, а после след няколко дни изведнъж всичките изчезнали. Единственото, което Васетон успял да осигури на групата, било пиршество от птици, опечени върху жар. За децата на всяко по един малък крак, по който месото било колкото капка вода. За всички останали имало по малко месо от гърдите и от кокалестия гръб. После, едва ден по-късно, имало само водниста сива супа от крака, шийки и воденички. Гората им отказвала прехрана. Имало и ден, в който всеки имал за ядене единствено бистра супа, направена от щиглец, толкова рядка, че същия вкус би могъл да получиш, ако си пуснал камък във водата.

Въпреки че Лоуън, Джейк и Джордж ходели на лов всеки ден, повече от месец не успявали да убият сърна. Всичко, което имали, било малко остатъци от еленово месо, крайчета и късчета, които ставали само, за да придадат някакъв аромат на царевичната супа. Чарли си спомняше този последен елен, едър екземпляр. Половината от него изяли на прясно месо, а другата половина нарязали на тънки ивички и ги провесили да съхнат на рамките за сушене в близост до огъня. Чарли напуснал лагера една нощ, отишъл да пикае, а като се върнал, окаченото месо, през което преминавала светлината от огъня, изглеждало като кървава завеса. Преди изгрев-слънце преди три дни Лоуън убил женски опосум с много малки. Те сготвили опосума и опекли малките на остри шишове на огъня, но всяко от тях било колкото една хапка. А с това трябвало да се нахранят една дузина хора. Жените и децата загубили енергията си и едва говорели. Прекарвали по-голямата част от деня в сън под направените от клони навеси или като седели безмълвни край огъня. Зимата ще падне скоро и ще им трябва по-добър подслон. Ако сега бяха толкова гладни, едва след окапването на листата, какво ще стане като дойде Луната на костите? Освен че търсеше пещера, Чарли нямаше никакъв план за зимата. Дните на годината бяха прекалено мимолетни, за да можеш да правиш планове. Те се изнизваха неуловими пред него.

Бъдещето не носеше никаква надежда. И той вече се беше освободил от страха. Можеше единствено да изгражда в себе си отношение на тихо примирение.

Огънят на Чарли можел да се побере в двете му ръце и когато започнал да замира, го посипал с пръст, защото било лошо и смущаващо да гасиш огън с вода. Отдалечил се от потока и започнал да се изкачва по сухото било, за да пресече друг един залив, чийто поток смятал, че тече към реката и лагера. Като вървял, тътрел крака в дълбоката шума само заради компанията на шумоленето. Тополите, оголени, с окапали широки длановидни листа, стоели изправени като ярки вертикални отрязъци на фона на кафявите хълмове. Чарли заобиколил една отсечена скала и се покатерил по гребена на хребета, а после се спуснал надолу по стръмния склон към следващия поток. Имало нещо много приятно в спускането, в това изведнъж да усетиш, че притеглянето на земята действа в съответствие с твоите нужди. Не забелязал, че небето се затваря над него и се превръща в сива влажна преса.

Започнало да вали силно, право надолу, като че ли въздухът се бил превърнал във вода. Успял само да клекне под един рододендронов храст, завил се през глава с одеялото си и зачакал. Известно време дългите лъскави листа отбивали водата от него, но после изведнъж престанали. Водата се стичала като ручей от листата върху тебеширената почва под рододендроновия заслон и образувала локва в краката му. Одеялото и дрехите на Чарли били тежки и прогизнали. После, когато вече бил мокър до кости, дъждът намалял, накрая съвсем спрял и се превърнал в гъста мъгла.

Чарли станал, излязъл изпод рододендрона, изцедил водата от одеялото и се отправил отново надолу по хълма през мъгливата, увиснала гора. Движел се с бърза крачка и не след дълго стигнал до потока и тръгнал по течението му. Това не била родната му територия и не я познавал добре, но смятал, че ще успее да стигне до лагера и до топлината на огъня много преди да се стъмни.

Дълбоките гори се обитават от духове, когато има мъгла. Светлината идва изведнъж от всички страни, а шумовете са приглушени и непредсказуемо силни. Докато вървял, Чарли започнал да усеща присъствието на гората, чувствал, че някой го наблюдава през мъглата. Завъртял се на място и видял размазаната черна форма на нещо, което би могло да бъде мечка, гледана от голямо разстояние. Ако била мечка, тя била здраво стъпила на земята, гледала към него и стояла неподвижно. Възможно е да е било пън на дърво или мокър камък.

Чарли тръгнал отново надолу по хълма, а след влизането му в гората, мъглата ставала все по-гъста. Бил отчасти заслепен. Големите дървета били видими само до средата на стволовете им, а потокът издавал приглушено ромолене от лявата му страна. Не можел да види дори отсрещния бряг, виждал само една лента тъмна вода и покритите с мъх камъни, подаващи се от нея. Всички цветове се били претопили в оттенъците на сивото. Пътеката лежала тясна и хлъзгава под краката му, а най-добрата му мисъл за ориентация била да следва шума на потока от ляво и да не се изкачва по хребетите отдясно. По този начин дори и слепец накрая щял да стигне до реката.

Продължавал да се спуска надолу покрай виещия се поток, минавал покрай бели каскади и дълбоки черни вирове. Но все още го глождела мисълта, че тъкмо в този момент една мечка би била много добра храна. Мечка с жълта тлъстина, дебела три пръста върху червените мускули, направени през дългата есен от тъпченето с кестени, орехи, жълъди и боровинки. С вкус сладък и тъмен, такъв, какъвто гората предлага. Месо, което ще стигне до следващата луна. Мазнина за готвене през цялата зима. Топла кожа, на която децата да спят, като падне снегът. Дълги, завити нокти, с цвят на въглен, в които внучетата да пробиват дупки, за да ги нижат на гердани и да ги пазят като спомен от Чарли, доказателство за неговото съществуване, дълго след като него няма да го има. Представял си как показва ноктите на внуците си и им разказва историята за деня, в който влязъл в лагера, изцапан с кръв чак до лактите, прегърбен от тежестта, която носел на раменете си, огромен мечешки бут в черен вързоп, направен от кожата й. И после как жените ще започнат да готвят месото, а мъжете ще последват Чарли обратно в планината, за да довършат разфасоването, и как после всички ще седят с дни около огнището за готвене и ще ядат, докато ги заболят стомасите.

Чарли спрял, обърнал се назад и видял неподвижната правоъгълна фигура, черно петно в лъчистата мъгла. Извадил ръчната си брадва и ножа, опитал тежестта им, погледнал остриетата, наточени с плюнка и плосък речен камък. Решил, че тези инструменти може би ще му бъдат достатъчни, за да убие мечката. Мъжете са вършили такива работи и преди, хората разказвали истории за побеждаване на мечка в директна схватка. Всъщност никога не бил виждал това. Но в разказите мъжете винаги първо ранявали животното с лък или пушка, а после го оставяли да кърви известно време, за да изнемощее.

За прочутия Мечка-го-Давила, сега наричан просто Мечка[3], се разказваше, че получил името си, когато бил още малко момче, защото убил най-голямата мечка на територията, като първо я ранил със стрела в белите дробове, а после я борил с нож в ръката, докато накрая и от двамата струяла кръв. Препирали се по целия път надолу по хълма, после до брега на реката, а оттам нататък и двамата до кръста във водата. Били се вкопчили тромаво един в друг, като никой от двамата не можел да намери място, на което да стъпи по заоблените хлъзгави камъни на дъното на реката. Но момчето забило острието дълбоко в жизненоважните органи на мечката. След което мечката залитнала напред и с цялата си тежест го затиснала под водата. Единственото, което се виждало, било мускулестата гърбица на гърба на мечката, която нарушавала тъмната повърхност на реката. В последния момент обаче, когато Мечка-го-Давила бил на края на силите си, мечката умряла. Тя лежала притихнала, а водата течала, заобикаляйки туловището й, разделена в две гладки извивки. Момчето станало, изтръскало водата от косата си, все още стискайки ножа в юмрук с острие блестящо и чисто, измито от водата.

За мечката се говореше, че имала размери на задника колкото една пълна обиколка с ръце. Дори да извадим от това преувеличенията, натрупвани с десетилетия, все пак мечката си оставала голяма. Дори сега, когато Беър искаше да изпъкне пред децата, той понякога показваше успоредните ръбове, белези по гърба и ребрата му, където ноктите го бяха белязали чак до костите в последната си прегръдка. Беър беше разказвал историята на децата на Чарли преди няколко години, по време на лов, когато беше прекарал една дъждовна нощ в тяхната колиба. Беър се извисявал над тях с големия си ръст и разказал историята, а децата гледали нагоре и слушали зашеметени. После в най-напрегнатия момент Беър се извъртял на три четвърти, издърпал нагоре краищата на ловната си риза, кожата се била сбръчкала и висяла върху костите, но белезите били ярки като въжета от излъскано сребро, реликви от един подвиг, който ще го придружава до гроба, а може би и след него.

Имало леко раздвижване на вятъра откъм потока, което донесло миризма на мокро куче. Чарли тръгнал назад към тъмната фигура. Говорел й с тих глас. Повтарял „Ела при мен. Ела при мен“. После запял ловната песен: „Искам да ги поваля долу на земята, долу на земята“.

Мислел си, че като не е ял нищо през целия ден, освен чаша горчив чай без мед, е също като постите на ловците в миналото. Държал томахавката в дясната си ръка, а ножа в лявата, с острие насочено нагоре за хубаво разрязване, след като го е забил дълбоко в стомаха. Казал отново: „Ела при мен“. А после изрекъл последната молитва преди убиване: „Нека листата се покрият със съсиреци от кръв и нека винаги да е така.“

През мъглата Чарли виждал ушите на мечката и тъмната й муцуна. Тя направила едно отскачащо движение с предната част на тялото си. Чарли помислил, че мечката иска да се бие. Без да мисли много, изтичал две крачки напред и хвърлил томахавката. Хвърлянето било силно, цялата сила на старото му яко тяло се събрала в това летателно движение, изчислено така, че томахавката да направи две завъртания във въздуха преди с огромна сила да забие острието си в мечката.

Чул се шум от силен удар, но не можел да види какво е улучил. Мечката не се нахвърлила в атака, само произнесла някаква преградна съгласна, изпуфтяла. Завъртяла се и се затичала нагоре по хълма с удивителна бързина, прегазила с шум един лавров шубрак и изчезнала в мъглата. Чарли стоял и слушал шума от трошенето на клоните и си представял как се движат задникът и масивните бутове. Големи мускули, от които ще стане добра храна. Сложил ножа в калъфа и отишъл да вземе окървавената томахавка, която лежала на земята, после хукнал да бяга.

Чарли бил като мечката с приведеното си телосложение, всичката му сила била съсредоточена в задните части и бедрата, тичал тромаво, но бързо, а късите му крака били добри за катерене. Известно време се ориентирал за посоката, като спирал и се ослушвал да чуе пред себе си шума от листата, през които мечката минава. Но когато останал без дъх и започнал да върви, мечката бързо взела преднина. Спирал, за да се ослуша, но всичко било тихо, даже когато отварял широко уста, за да чува по-добре. Можел обаче да следва дирята по разбърканите листа, изпотрошените клонки и кръвта, а когато нямало никакъв знак, избрал да върви напред, като само гадаел как би могла да реагира мечката на терена и дали горските растения биха послужили като пречка или прикритие. На известни интервали намирал съсиреци кръв по горското покритие на земята и широки размазани петна по корите на дърветата в подкрепа на въображението му.

Вървял по мечешките дири цял следобед, като се катерел, без да спира. Кръвта го водела, но ставала все по-малко. Или всичката кръв била изтекла, или раната се затворила.

Съсиреците станали капки. Капките ставали редки като гранати в падналите листа. Стъпка по стъпка, отпечатъците от лапите се очертавали все по-леко върху земята, все по-слаби и по-слаби, като че ли мечката постепенно се изпарявала в небето.

Чарли продължил почти бегом, приведен на две, за да търси губещата се следа. Изкачвал се нагоре от заливите, където оцветените листа все още висели по дърветата, минавал през район, в който папратът и поветът били израснали като фонтани през лятото, а сега били меланхолични, умиращи, докъдето окото стига, после минал покрай сухите хребети, а по здрач се изкачвал през една гора от голи дървета, сиви като зимата в злокобните елови гори, надиплени и черни, пресичащи най-високите хребети, свят на сенки и тишина, където всяка стъпка бивала заглушавана от мекото легло стари борови иглички, върху което стъпвали краката. Надявал се, че няма да му се наложи да премине тази граница, защото единствения път, когато го направил, един гигантски бухал с едра глава се плъзнал покрай него в полутъмнината, което всъщност било денят под елите. Главата на бухала била голяма колкото неговата и бледа като луната. Лош знак. Не са това думите, които искаш да чуеш, когато си сам високо в планината.

Чарли продължил нагоре, от капка на капка, докато следата пред него напълно изчезнала. Хвърлил се напред, докато тази посока станала безнадеждна, после се върнал обратно до мястото, където била последната капка кръв и започнал да се върти в кръг, правейки кръговете все по-широки и по-широки без никакъв успех. Погледнал нагоре към дърветата и към небето зад тях, защото изглеждало, като че ли в един момент мечката е разперила крила и излетяла. Тръгнал покрай едно ручейче, не по-широко от ръката му, там откъдето извирало, защото е широко известно, че някои извори предлагат вход към свят отдолу под света, убежище. Но нямало и следа от мечка около ручея. Чарли продължил да търси, докато толкова притъмняло, че не можел да различи един вид паднало листо от друг. Седнал, облегнат с гръб на едно дърво, гледал нагоре през оголените зимни гори към най-високите върхове и отправил молитва към мечката и всичките побратимени животни, като говорел високо, без надежда или отчаяние. Когато се произнасяла тази молитва още в най-ранни времена, животните по собствена воля се принасяли в жертва заради нуждите на хората, предавайки им болката и кръвта си като дар, заедно със сланината и месото. Не спирай сега.

Чакал край дървото до разсъмване за резултат от молитвата си. Зареден с нож и томахавка в ръката, в случай че тъмната фигура се отдели от нощта и дойде при него, предлагайки му живота си.

Когато Чарли се върнал в лагера на следващия ден, не носел нито кървав бут върху рамото си, нито героична история, която да разказва. Носел само кошницата за риба, в която имало повехнали корени. Започнал да ги бели и реже, за да свари тенджера горчив чай с цвят на силна урина.

Чарли завърши ловната си история, като каза, че до тази нощ край огъня с тютюн и кафяво уиски не бил споменавал и дума за загубената си мечка на никой от по-младите, само шепнешком я разказал на Нанси през нощта на завръщането си, докато лежали в леглото от елови клони, а тя го била прегърнала, погалила лицето му с големите изпъкнали кокалчета на пръстите си и му казала, че е опитал, но не е успял и понякога това е цялата победа, отредена ни от съдбата.

[1] Инишмор — най-северният остров от групата Аранмор, разположени до залива Голуей. — Бел.ред. ↑

[2] Книгата на Уошингтън Ървинг Обиколка на прериите е публикувана през 1835 година. — Бел.ред. ↑

[3] Става дума за Беър. — Bear (мечка — англ.). — Бел.ред. ↑

4

Събитията от следващите дни бяха обект на известна доза спекулации през годините както в писмен вид, така и като мълва. Според някои аз не съм се присъединил към войниците и индианците, когато се отправили надолу към пътя, защото индианците ме били предупредили, че нещо ще се случи. Други твърдяха, че аз може би съм изпитал убийствена вина и съм останал до разклона на реката под голямата ела, за да обмисля в самота последните си действия. Аз ще поправя разказите, макар че изобщо не е в моя полза. Спомням си, че след дългото пребиваване с войниците в горските лагери, бях изпитал почти всичкото удоволствие, на което бях способен от мъжката компания и закопнях за компанията на жени. Изчислих, че е само половин ден път на кон до кръчмата в Уелч, поне за мен, тъй като познавах преките пътеки и пътувах с добри такъми и чудесен кон. Понеже групата на Смит се движеше пешком, имах време да се отбия за една нощ в Уелч, където можех да прекарам с жените, работещи там, и да се изравня с групата на следващия ден. Това, според най-добрите ми спомени, стана, защото войниците с конете и техните затворници, които вървяха пеша, тръгнаха след разсъмване, като Смит нервно им даде напътствия за пътя според картата, която му бях начертал. А също и защото аз пристигнах на мястото на погрома чак на следващата сутрин и трябваше да се мъча да схвана какво се беше случило, съдейки по следите на земята.

Сечището в гората, където намерих момчетата смъртно посечени, едва ли беше по-голямо от театрална сцена, малко и грубо оформено кръгло разкъсване в гъстата гора. Препоръчах ги, на който бог бяха казали, че се кланят, а после се разходих по периметъра, за да преценя реда, в който се беше разиграла сцената.

Момчетата лежаха на разстояние едно от друго, а по земята навсякъде имаше следи от това, което беше станало. От няколкото интерпретации, които беше възможно да се направят, ето как оформих разказа, съдейки по мъртвите момчета и знаците върху земята, останали след схватката.

Схватка е такава въздушна дума. Тя би могла много успешно да се нареди като родствена на думи от рода на котильон[1] или променада[2]. Но мъжете, които умират в тези малки нелогични битки са толкова мъртви, колкото ако се бяха били при Хейстингс[3], Кълоден[4] или Шарпсбърг[5]. Четвърт век след този кървав момент, запомнен на земята, аз, вече мъж на средна възраст, бях участвал лично в не една схватка и бях установил, че са отчаяни и ужасни стълкновения, стрелба с пушки, която разкъсва пулсове, мъже, които крещят проклятия, кратки объркани паузи между взривовете. А като спрат да се бият, някои от мъжете остават да лежат мъртви или умиращи, вцепенени, кървящи и бледи. Други продължават спокойно да си гледат работата. Те са победителите. Губещите изоставят мъртвите и ранените, където са паднали, и побягват в паника до повръщане.

В този ужасен малък сблъсък, размазан на земята пред мен, изглеждаше като че ли един от мъжете, да речем Лоуън, е нападнал със силен и точен удар с томахавката и е разцепил главата на Пери от пътя на косата му до зъбите. Пери бе паднал с лицето надолу.

Фразата, която може да се използва от някой, който никога не е виждал как умира човек, е, че Пери е бил мъртъв, преди да се строполи на земята. Но невинаги се случва така, дори главата ти да е разсечена на две и тук ще спра без повече подробности. В почти същия момент, когато Лоуън е извършил своето, друг мъж, Джордж, може би, трябва да е ударил здраво с две ръце момчето от Филаделфия и е заровил острието на брадвата си дълбоко на мястото, където се съединяват вратът и рамото му. Острието заседнало здраво в костите, все едно че било забито в дебел сух пън. Джордж трябва да е дърпал дръжката, но е успял само да я разхлаби. Момчето от Филаделфия е искало да падне на колене, но Джордж продължавал да дърпа и да го изправя нагоре, мъчейки се да си извади томахавката. Филаделфиецът хванал дръжката точно зад острието и така са се борили, но дори и тогава Джордж не е могъл да измъкне томахавката си. Филаделфиецът паднал напред и лежал, умирайки, подпрян нагоре от дръжката на брадвата и отчаяно сграбчвал земята. В същото време Джейк трябва да е ударил чарлстонеца по главата, надявайки се да го повали бързо, но ударът е бил повърхностен и само го е олюлял и повдигнал част от скалпа му над ухото. Джейк може би се е доближил до него и го е ударил по-скоро с тъпата страна на острието. Ставите на коляното на чарлстонеца отказали и той се стоварил като надиплен плат право на земята и повече не помръднал.

Просто си представях теоретично различните роли на убийците. Мъртвите и техните рани обаче бяха действителни. Както и факта, че убийствата са станали извън пределите на Нацията, на наша територия. Никога не съм си падал много по молитвите, но погледнах към мъртвите момчета и се помолих за в бъдеще подобните на Джаксън да бъдат проснати на земята, а не нещастните момчета, които нямаха и две пенита, за да се почерпят и умираха за глупавите идеи на алчни старци. Чух да се задават коне от гората, отидох, преместих тримата и ги подредих един до друг, за да ги откарат.

Когато стигнах до укреплението един ден по-късно след тежка езда, заварих Смит сам в палатката, която имаше форма на пирамида. Той седеше и нахвърляше доклада си върху малка сгъваема масичка, а земята около краката му беше покрита с топчета смачкана хартия. Половин бутилка уиски и половин чаша стояха едно до друго на писалището му. Искрящото кафяво съдържание на двата съда се поклащаше от усилието му при писането. Той погледна към мен и съвсем не изглеждаше радостен, че ме вижда. Седнах на един стол и зачаках да чуя какво има да ми каже.

Смит изведнъж се отдаде изцяло на писането. Подряза едно ново перо с джобното си ножче, потопи го в мастилницата и надраска достатъчно думи, с които да състави няколко изречения, после бързо смачка хартията на топче и го хвърли на пода, сякаш хартията растеше по дърветата.

Стана, отиде до един сандък, извади от там още една чаша и ми сипа от бутилката. Обърна стола си към мен и седна облегнат напред, като държеше чашата си с уиски с две ръце между коленете. Когато ме погледна, по клепачите му се събираха сълзи. Каза: „Тези проклети шибани планини. Иска ми се очите ми никога да не ги бяха виждали.“

Попитах очевидното: „Какво стана?“

Смит каза, че всичко избухнало толкова бързо, той все още не бил сигурен какво точно се е случило и кой какво е направил. Започнало се, когато жената на Чарли, Нанси, се изморила. Изостанала в края на групата, а после спряла. Един от войниците слязъл от коня и отишъл да види какъв е проблемът. Имало някаква препирня и другите войници също слезли от конете. От този момент нататък малкият кървав момент се развил толкова бързо, за по-малко време, през което да вдишаш пет пъти. Изпод наметнатите одеяла се показали томахавки. Наточени остриета пробляснали на слънцето. Смит, все още на коня, се опитал да разхлаби закопчалката на кобура и да извади пистолета си, но пръстите му просто подръпвали простата закопчалка. Видял как трите момчета били посечени, докато той още се мотаел. Слюнката му станала като клей, езикът му залепнал на небцето в пресъхналата му уста. Не можеше да си спомни кой какъв акт на жестокост е извършил.

Жените и децата стоели и гледали, безизразни и съвсем безмълвни, групирани симетрично, така че споменът за тях ще остане с него за цял живот, ще почива в съзнанието му като семеен портрет. Пери и чарлстонецът лежали мъртви, а филаделфиецът, силно кървящ, правел движения с ръце, сякаш се опитвал да се хване за земята. Имало страшно много кръв в кафявите листа, а мъжете с томахавките се обърнали по посока на Смит.

Не че го мислел. Мисленето не било подходящо за момента. Петите му се забили отзад и ритнали коня, ръцете му освободили юздите, а колелцата на шпорите му разкървавили животното. Конят се стегнал, привел се, стъпил на задните си крака, след това се хвърлил в галоп надолу по хълма. Смит яздел свободно, лактите му стърчали настрани и се спускали надолу, сякаш се канел да полети.

— На моменти поне ми се струва, че така беше — каза той.

— Възможно е конят ти да се е обърнал и да е хукнал, докато ти си се опитвал да извадиш пистолета. В този момент е било много късно, за който и да е, да направи нещо.

— Може. Не знам.

— Може би, ако аз бях дошъл с вас, щях да кажа нещо, което да промени нещата.

— Нямаше време за казване на нищо. Всичко се случи изведнъж.

Наляхме си по още едно уиски и отпивахме без повече да коментираме, като никой от двама ни не вярваше на щедрата интерпретация на другия.

Без дори да се покашля от куртоазия, писарят на полковника влезе в палатката на Смит и каза:

— И двамата. Веднага.

Като стигнахме до канцеларията на полковника, Смит се забави и влезе след мене. Полковникът седеше на една маса, а пред него имаше остатъци от вечерята му, варено говеждо, чинията пълна до ръба със сив сос, по повърхността на който плуваха мазни перлички от втвърдена бъбречна лой. Две спермацетови свещи горяха в глинени свещници. Бялото на очите на полковника имаше цвета на бъбречната лой, той ме изгледа продължително, преди да каже:

— Как можа да ми хрумне изобщо да ви изпратя заедно?

— Те бяха фермери — рекох аз. — Вие измъкнахте насила хиляди от тях без инциденти. Как можехме да предположим, че тези няколко ще започнат да се бият?

— Ти, нищожно малко лайно — каза той.

— Ти им взе всичко, което имаха. Хората бяха притиснати твърде много, започнаха да загубват разума си.

Полковникът докосна студения сив сос в чинията с показалеца си, после захапа първата става на пръста си. Като свърши с опитването, изчисти мазния си пръст с палеца на същата ръка. Гледаше какво прави ръката му, като че ли беше нещо изключително вълнуващо. Каза:

— Като говорим за загуби, ти също ще загубиш нещо. Земя и хора, всичко. Ако трябва да го направя, за да хвана убийците, ще изпратя цялата необходима армия, за да изчисти всички индианци от тук, не ме интересува на чия земя са казали, че живеят. Включително и на твоята земя.

Погледнах към Смит. Той все още беше зад мен и гледаше настрани. Никаква помощ от него.

Попитах полковника:

— А нашата предишна уговорка?

— Нещата се променят.

Имах чувството, че всичко се разпада. Беър и всички, които ме бяха приели като момче, да заминат на запад. Клеър замина. Предполагам, че лицето ми е изглеждало като географска карта в процес на заличаване.

Полковникът изчакваше и ме наблюдаваше. После каза: „Ако има по-лесен начин, аз съм склонен да приема предложения.“

— Какво ти трябва? — попитах аз.

— Искам убийците. Всеки един от тях изправен на съд.

— Какво ще постигнеш?

— Не съм забравил, че ти си адвокат. Езикът на закона не е загадка за теб. Те са извършили углавно престъпление. Какъв трябва да им е краят според закона?

— А нашите хора?

— Никакъв проблем, ако стигна до убийците.

— А какво ще стане с другите бежанци, които се крият в планините?

— Могат да останат или да тръгнат. Интересуват ме единствено убийците.

Замълчах, за да помисля, но после осъзнах, че не се изисква много мислене.

— Добре — казах аз — Ще ти ги доведа.

Полковникът използва времето, за да погледне към чинията и палеца си, как се размазва по отдалечения край на масата. Той остави лъскава следа посред бюрото, все едно че беше минал охлюв. Каза:

— Предполагам, че следващото, което ще поискаш, е заплащане за услугите?

Отговорих му, че това, което иска, може да ми струва животът и че няма достатъчно федерални пари на разположение, за да ми компенсира тази загуба. Още повече, казах аз, ако трябва да умра, не искам да отивам в гроба като продажник. Ще действам като свободен агент или изобщо няма да действам. И противно на благочестивата вяра на неговите янки, парите не са механизмът, който ще завърти колелото на звездите в нощното небе.

Полковникът се усмихна на глупавата ми липса на умения за преговаряне. Каза:

— Никакви пари изобщо?

— Никакви.

— Вярвам, че постигнахме споразумение — рече той. — Имаш един месец от днес. Доведи ги и всичко между нас е приключено. Това не е малко време. Закъсней с един ден и ще помета всички ви към територията.

— Искаш ли да запишем това на хартия?

Полковникът се изсмя, сякаш бях казал шегата за кучето Олд Блу, ловеца на ракуни. Отпрати ме, като замахна с две ръце. Обърнах се и се блъснах право в Смит. Сблъскахме се, после си възвърнахме равновесието, тръгнахме и застанахме заедно до вратата.

Полковникът и писарят му се сгушиха и зашепнаха нещо, после писарят седна на края на масата, потопи перото си и започна да пише.

Обратно в Уейя разказах на Беър всички подробности от близкото ми минало. Пътуването с войниците, залавянето на Чарли, убийствата. Приключих, като му показах писмото на полковника, преведох му го и обясних за гаранцията, че и ние, и невинните бегълци, намиращи се сега на наша земя, ще сме оставени на мира, ако заловим Чарли и хората му в рамките на един месец. Като не се брои денят ми за път от Речната долина. Иначе може да ни изпратят в териториите.

Беър изглеждаше толкова стар, всичко в него се беше смалило, освен пръстите с изпъкнали кокалчета. Той седя дълго, без да каже дума, изпуши дългата си глинена лула до край, до пепел. Каза, че човек може да мисли за нашето положение цял месец и да стигне до същото заключение, защото дилемата ни беше проста. Имахме пред себе си два лоши избора. И в това нямаше нищо уникално. Толкова често в живота изборът, който Съзиданието ни предоставя, е или лайна, или слепота.

Накратко, хората на Чарли ни поставяха в опасност. Никого не сме убили, но ще бъдем наказани поради кръвна принадлежност. Затова Дивия Коноп загинала в миналия век в края на революцията. Червената й кръв. Тя не бе вдигнала и пръст нито срещу американците, нито срещу англичаните, не можела дори да ги различи един от друг, не знаела и защо се бият помежду си. Те си приличали много повече, отколкото ние, когато сме се биели за потоците или от който и да е друг. Въпреки всичко била застреляна от американците. Единствената причина за смъртта й била, че индианците се били присъединили на страната на англичаните, а англичаните загубили. Дивия Коноп умряла от сблъсъка на сили, които не разбирала и не признавала. Мъртва в пръстта, най-красивото създание, живяло някога. Вече нямаше справедливост в света. Единственото, което можеш да направиш, е да продължаваш да живееш като форма на отмъщение, да пазиш паметта си жива, колкото е възможно по-дълго. Защото щом Беър умреше, споменът за Дивия Коноп щеше изцяло да изчезне от света, никога повече нямаше да се върне. Все едно, че никога не е живяла.

Краят на разсъжденията на Беър беше, че Чарли е направил избор за всички ни, но Беър не беше съгласен с този избор и не беше обвързан с него.

— Да го докараме — каза той.

Ловци му бяха докладвали, че хората се крият някъде горе в най-високите планини, умират от глад, студ и болести. И хората на Лишея. Няколко дузини бегълци от поне три поколения. Беър каза:

— Ще започнем да търсим Чарли. Ти се качи горе, намери Лишея и го доведи заедно с хората му тук да помагат. Направи го преди Чарли да се е свързал с тях.

— Значи те няма да се присъединят към него? — попитах аз.

— Колкото по-малко хора търсим, толкова по-добре.

Отидох сам в това променливо есенно време, пеша през неравната и назъбена страна, бродейки из заливите и по бреговете на потоците, докато намеря групата на Лишея в една пещера под върховете на най-високите планини. Няма да разказвам за всеки самотен бивак и за тъжните мисли, които минаваха през ума ми през тези дни, само ще кажа, че лежах буден всяка нощ, лежах по гръб, гледах през клоните на дърветата как звездите преминават през клоните на дърветата и се чудех дали Клеър е успяла да стигне до запада и се страхувах, че може да не е. Думата празен много добре би описала всеки елемент от тези дни на бъхтене пеша. Само ще кажа, че вървях много дълго и накрая намерих хората на Лишея до пещерата им. Може би трябва да добавя още, че с всяка стъпка нагоре изпитвах страх, че като ги намеря, ще ме убият и ще ме оставят в дълбоките гори, за да ме разкъсат вълците.

Огънят гореше ниско и слой блед дим като печени разбити белтъци със захар полепваше по тавана на скалата, като не можеше да намери откъде да излезе. Едно слабо кафяво куче се надигна сковано, протегна се, направи кръг, след което се премести няколко сантиметра по-близо до огъня. Пещерата задържаше топлината от дървата близо около огъня. Хората седяха на разстояние от пламъците и представляваха само тъмни сенки. Не можех да видя лицата, разпознавах ги само по гласовете им, някои от тях знаех от времето, когато бях момче. Поколенията, които ме заобикаляха, бяха толкова отчаяни, колкото човек изобщо може да бъде. Бебетата плачеха с пронизващ рев, по-възрастните кашляха с дълбоки хрипове в белите дробове. Те бяха група бегълци, които живееха тежко, притиснати, гладни и отчаяни, но сплотени телом и духом. Единственото, което можех да им предложа, бяха две-три кила сух боб и една грозна, но необходима сделка без друг разумен избор. Не знаех откъде да започна разговора с тези хора. Те бяха оцелели, преодолели страха си и изпаднали в безжизнена и фатална празнота.

Започнах с една високопарна реч, насочена срещу цялата всеобхватна тежест на модерния свят, която се беше стоварила върху тях. Оттук нататък нещата просто ще продължат да се движат напред като морска вълна, нехайна към болката на отделния човек. Използвах всички тактики на реториката, които бях усвоил от Беър и от мъртвите английски писатели, които ценях от дните ми в съда, където предизвиквах диспути около собствеността на земята, границите на имотите и чия крава на кого съборила оградата на пасището. Тези преживявания ме поставяха в изгодна позиция, поне доколкото успях да убедя Лишея и хората му да не ме убиват.

Заключителното изречение на първата фаза от аргумента ми беше следното: „Слезте долу, помогнете ни да намерим убийците и сте добре дошли при народа на Беър. Ще имате мир“. Как се спори срещу мира?

— Мир — повтори Лишея. — Белите хора си бършат задниците с думата мир всеки ден. Не ми идвайте тука, бледолики, да ми говорите за мир. Вие, хора, плюете на мира.

— Не всички от нас — казах аз. — Аз не плюя на него. И още повече — казах, — ако иска да ме нарича бял, негово право е. Но аз приемам членството си в клана много присърце. Ръководя се от старите правила. Ако си член на клан, ти си индианец. Колкото до мира — продължих, — прекарах последните пет години, опитвайки се да намеря път към него. Новият свят обаче върви срещу мира. Така че мирът е нещо благородно, за което си струва да се бориш срещу света. Дал съм всичко, за да бъда такъв борец.

Лишея каза, че не за мен става дума. Той няма покой, защото войници ги преследват като диви елени. Преди една година имал жена и дете, жена, която обичал, а момчето му било със смели, умни очи. И понеже не искали да стават роби и да им се казва къде да живеят, бяха оставени да умрат от глад в планината. Беше погребал детето си, после наскоро след това погребал и жена си. И това беше неговата родна страна. Как можеше такова нещо да е справедливо? Преследвани като животни в собствената си страна. Всеки мъж и всяка жена, които бяха с него, имаха подобна история. Така че Лишея няма да се съгласи нито да слезе от планината, нито да се присъедини в преследването на Чарли. Те се познавали от деца. Нямаше друг такъв случай. Да преследваш своите като дивеч. И така, той се отнесе с презрение към моето предложение.

Беър беше предположил какъв ще е отговорът на Лишея и смяташе, че по някое време може да ми се наложи да разкажа историята на Утлунта. Чудовището Спиърфингър. Седнах до огъня и разказах историята, която всички вече знаеха. Но аз я освежих и използвах най-голямото богатство на езика, за да я направя като нова. Казах как Спиърфингър била от нашите хора, многоуважавана стара жена, докато не станала лоша и започнала да мести сенки и се покрила с люспи, твърди като скална плоча, които нито нож, нито стрела можели да строшат. Показалецът й пораснал като връх на стрела и с него пронизвала в сърцето всеки, когото срещнела, мъже, жени и деца. После ги разкъсвала и изяждала черния им дроб. Донесла заплаха и безредие на хората. Те не го искали, но тя го донесла. Вървяла през планината и пеела песен, която звучала добре, ако не си наблизо, за да чуваш думите, защото те били само за ядене на черния дроб на хората.

Спиърфингър принудила хората да се сплотят и да намерят начин да я убият. Те я проследили в планината, после изкопали трап и я хванали в него. Една птица им казала къде между каменните люспи да прицелват стрелите си, за да я улучат в сърцето. Нейната смърт била тъжна победа за хората, защото Спиърфингър някога била една от тях. Но тя не им оставила никакъв избор.

На края на историята замълчах. Пет драматични удара на сърцето. Усещах ги в китките и слепоочията си. Казах, че убивайки войниците, Чарли и неговите хора са донесли подобна заплаха за унищожение на всички наши хора. И по същия начин нямаме избор.

Накрая, хората на Лишея дойдоха с мен в Уейя. По пътя събрахме още няколко скитници бегълци. След като ядоха от общата тенджера, без да спрат в продължение на два-три дни, хората на Лишей се присъединиха в търсенето на Чарли. Претърсвахме реките, потоците и ручеите, както хрътки търсят лисици. Чарли и семейството му бяха изчезнали пред нас като сърна или пъдпъдък, подплашени от пушките на преследвачите.

[1] Котильон — френски танц от 18 век, преминал от Франция в Англия и САЩ и станал популярен. — Бел.ред. ↑

[2] Променада — от фр. — място за разходка. — Бел.ред. ↑

[3] Битката при Хейстингс (Англия, днешен източен Съсекс) е през 1066 г. между норманските войски на херцог Уилям I Завоевателя и тези на англосаксонския крал Харолд II. Тя завършва с победа на норманите и установяване на техния контрол над цяла Англия. — Бел.ред. ↑

[4] Кълоден — Местност в Шотландия, където на 16 април 1746 г. шотландците губят сражение от англичаните и се прощават с независимостта си. Кървава битка между якобинците, поддръжници на принц Чарлз — Красавеца, и кралската армия на Джеймс II. — Бел.ред. ↑

[5] Шарпсбърг (днес щата Мериленд) — стратегическа битка между армиите на Севера и Юга по време на Гражданската война — септември 1862, стратегическо надмощие на Севера. — Бел.ред. ↑

5

Бих искал да направя от края на историята на Чарли епичен и трагичен разказ. Но почти нищо в живота не е епично или трагично в момента на извършването му. Историята, описана поне на лично ниво, е изключително жалка. Хората страдат и умират в невежество и заблуда.

Късно през есента, по време на последните, намаляващи части на Луната на лова, можах да сглобя останалата част от историята на Чарли, от това, което Нанси, Лоуън, Джордж и Джейк ми разказаха. И от една дълга нощ край огъня с Чарли. Струваше ми се важно да оставя всеки да каже това, на което е бил свидетел. Чух пет отделни истории, които не съвпадат напълно, но смятам, че разбрах това, което е най-близко до действително случилото се, поне няколко от фрагментите, а то е по-добре от повечето, което знаем за историята.

Нямало план за убиване. Когато лейтенант Смит не успял да намери томахавките, когато претърсвал колибите, мъжете решили, че не е тяхна работа да привличат вниманието му към тях. На следващата сутрин, когато войниците се подготвяли да ги отвеждат, те скрили томахавките под дрехите си без никакво друго намерение, освен с мисълта, че острите инструменти може да се окажат полезни. Не подготвяли никакви смъртни заговори. Просто смятали, че е по-добре да са въоръжени, отколкото невъоръжени. Казаха още, че и томахавката, и ножът са както оръжие, така и инструмент и, доколкото знаели, армията позволявала на затворниците да запазят ножовете и брадвите си.

Единственото място, където нямаше пълно съгласие в разказите им беше, че по време на еднодневното пътуване, когато Нанси се изморила и изостанала от другите, едно от войничетата я ръгнало и подкарало напред или със задната страна на пушката, или с острия край на щика си. В този момент мъжете справедливо възразили и извадили скритите си томахавки.

След убийствата конете хукнали в гората, а после спрели, върнали се и започнали да се въртят объркано в кръг, като стъпвали сковано на падналите си поводи и се блъскали един друг. Хората на Чарли се посъветвали и решили, че конете ще им бъдат пречка нагоре по непристъпните върхове и ги оставили нервни и объркани при мъртвите момчета.

Жените събрали някои неща, които щели да им бъдат от полза при бягството. Оръжие, кожени предмети, торби за седла, тенекиени канчета и мръсни долни дрехи. После тръгнали бежешком нагоре в планината. Дори и в този отчаян момент на безразсъдство те знаели, че няма височина, достатъчно голяма, за да ги скрие и подслони.

По някое време, след като побегнали, Чарли спрял, за да си поеме дъх, гледал старата Нанси, майките кърмачки, малките деца и по-младите мъже пред него с каква мъка се катерят нагоре към върха на хребета. Минавали през прясно опадали листа, които стигали до коленете на по-младите бегълци. Бебетата плачели, въпреки че единственото изпитание за тях било да се оставят да ги носят и да изтърпят тръскането, когато майките им минавали по неравностите с тях в ръце, притиснали ги до гърдите си, които били спрели да дават мляко.

Далече зад тях преследвачите се изкачвали по склоновете на заливите и с всеки изминат ден все повече се приближавали.

Има нещо романтично в самотния беглец. Но когато са намесени бебета, изтощени млади майки и посивели възрастни хора с подути стави на пръстите, да си беглец е просто ужасно и безнадеждно. Не борба, а бъхтене. Отчаяно преминаване през пейзажи, които се изправят срещу теб, красивият свят, който обичаш, изведнъж става рискован и опасен.

Чарли отворил широко уста, вдигнал глава и се ослушал за преследвачите, но неговите собствени хора вдигали толкова шум, че не можел да прецени на какво разстояние са. Броят им се увеличавал всеки ден.

Да бягат, да се крият или да се предадат? Това били въпросите, по които някой трябвало да вземе решение. И на Чарли се паднало да решава за всички. Голямо бреме се стоварило върху него, единствено заради възрастта му, защото той си знаел, че не му е останала особено много мъдрост. И още, защото бил достатъчно як, за да може да носи нежеланата отговорност за всичките тези хора, които се катерели пред него, никой от които нямало да е тук, умиращ от глад, ако не било силното желание, което веднъж изпитал към тялото на Нанси.

Всички сме луди, когато сме на двайсет години. И поради това причиняваме болка по пътя си. И после, ако не сме слабаци, трябва да поемем отговорността за предишната си лудост и да се опитаме да смекчим проблемите.

Най-малките, проходили вече внуци на Чарли, най-мъничките момченца и момиченца — всяко носещо някакъв белег от точно неговите ръце, коса, нос или полегатост на очите — се катерели последни и се опитвали да се преборят с гравитацията на планината. Мъртви листа, черен хумус и бледи сухи растения се трошали под усилието на краката им. Искали да живеят, затова се катерели.

Чарли се чудел защо у хората му има такова безумно желание. Да живееш значи да страдаш. А точно в този момент те вършели по много и от двете. Ако можел да замахне с ръка и да направи така, че никой от тях изобщо да не го е имало в живота, той би направил точно това.

Но съществуването продължавало.

Чарли се подпрял с две ръце на краката си, където ставите на коляното се свързват с бедрото. Повдигнал единия си крак и го поставил пред другия. Цялото му тяло изразявало несъгласие с притегателната сила на планината. С голямо усилие тръгнал като пастир след всички тях.

Още много имаше в разказа на Чарли. Почти цялата нощ пихме, а той говореше. Всякакви истории могат да се разкажат в промеждутъка между стъмването и зазоряването. Аз ще прескоча малко и ще отида направо до момента, който си спомням най-ясно. Чарли каза, че вързопът с одеялото бил като въздух в ръцете му, като че ли бил напълнен с царевична шума. Смъртта като че ли била смалила момчето. Вятърът виел от северозапад и носел първите зрънца зимен сняг. Чарли вървял сам, катерел се между широколистните дървета, изпопадалите им на земята листа задържали в гънките си зърнестия сняг, който изглеждал като шепа сол. Изкачил се до една горичка мрачни ели, после до една назъбена скала, чиято лицева страна била цялата покрита с тъмни ивици като панделки просмукана влага, по нея се спускали дълги ледени висулки и цялата била инкрустирана със струпеи от яркооранжевите петна на лишеите. Остри камъни всякакъв размер, откъснали се от лицето на скалата, лежали разпръснати по земята. Пътеката през гребена на хребета се извивала около скалата и продължавала безкрайно на север, тясна накъдрена линия, по която се пренасяли стоки и войни, откакто свят светува.

Чарли клекнал, коленете му изпукали, сякаш се стоварил наръч дърва за огъня. Разгърнал одеялото, взел безтегловното момче в ръцете си и го поставил на замръзналата земя. Нямало и ден откакто момчето било мъртво, но кожата му била станала сива като дървесна пепел, а дългата му черна коса изглеждала невъобразимо пълна с блед на цвят прах. То било голо, вече подготвено от жените в ембрионална поза. Голо, защото другите деца имали нужда от дрехите. Стъпалата на краката му били толкова бели, цвят, какъвто Чарли никога не бил виждал преди, дори и на бял човек. Ръчичките и крачката му били изтънели до костите, а ставите на лактите и коленете му изглеждали огромни. Той можел да обхване глезена на крачето само с палец и показалец и пак щяло да остане свободно място. Внукът на Чарли бил живял пет години.

Нямало с какво да копае, така че погребението трябвало да стане с натрупване на гробна могила от камъни. Чарли се изправил, а коленете му направили отново същия шум като с наръча дърва. Започнал да носи камъни и да ги струпва върху момчето, като пренасял първо най-големите, които можел да носи и се мъчел да мисли само за формата им и как ъглите най-добре ще паснат, а не за тежестта им. Камъните били студени като ледени блокове, ръцете му скоро станали безчувствени, а върховете на пръстите му кървели от малки порязвания. Работил, докато потта избила по дрехите му и докато нещо в кръста му се разместило и не можел да се изправи. Носел и трупал камъни, без да спира, накрая издигнал могилка, стигаща до гърдите му, достатъчно висока, за да спре вълк, а може би и мечка, и достатъчно голяма, за да прикани всеки минаващ да добави камък върху купчината.

Когато свършил, снегът все още падал на малки гранули и шумолял в клоните на дърветата. Отишъл до предната страна на скалата, отчупил края на една ледена висулка и я сложил да се топи в устата му. Тя имала вкус на минералите в скалата, през които минавала водата. Увил одеялата от вързопа на внука си около раменете си и тръгнал обратно надолу към пътя.

Всичко се било объркало, но какво друго можело да се очаква? След дни гонитба — по потоци, била, заливи — преследвачите били право след тях в сивите открити гори. Те се били разпръснали по всички склонове на заливите и приближавали безжалостно, изтласквайки хората на Чарли напред. Целта на Чарли била да заведе семейството си в ада от лаврови храсти, който бил безкраен, затворен и завит като огромна дупка. Но до там имало още много път.

По-младите жени, децата и Нанси седнали в листата и не можели да продължат. Притихнали, чували се само хриповете от трудното им дишане. От преследвачите в далечината се чувал шум, подобен на вятър, приближаващ към тях откъм ниското. Нанси казала на мъжете да продължават, Чарли, Лоуън, Джордж и Джейк. Но не и Васетон. Искала да го задържи при себе си. Индианските преследвачи със сигурност нямало да убиват жени и деца, а може би и войниците щели да ги пощадят. Мъжете имали по-добър шанс да избягат, ако са сами.

Чарли погледнал към Лоуън, Джордж и Джейк, а те като че ли нямали мнение, нито по този, нито по някакъв друг въпрос. Очите им били мъртви и безнадеждни, като излъскани речни камъни. Васетон започнал да протестира, че не е дете и трябва да тръгне с мъжете. Без да става от мястото си, Нанси го зашлевила здраво през лицето, както седял седнал отстрани до нея, ударила го два пъти, първо с опакото на ръката си, после с твърдата си длан. Васетон премигнал през сълзи и млъкнал.

Отдолу, откъм залива, се чул продължителен кикот. Звучал като лай на малко кученце. Чарли кимнал с глава към Нанси. Той и по-младите мъже се заизкачвали нагоре.

— Не заедно — казала Нанси.

Чарли се обърнал и отново кимнал. Той и тримата по-млади мъже се разделили, Чарли поел право нагоре.

През нощта, подслонен дълбоко в един гъсталак, Чарли си наклал малък огън и спал на топло. На следващия ден дори не се надигнал от земята, където бил заспал. Лежал цял ден край пепелта от огъня с изпразнен мозък, желаел да умре на това място и никой никога да не го намери. Бели кости, оглозгани от таралежи. Не знаел какво ще се случи със семейството му. Искало му се да вярва, че Нанси е права, че нито преследвачите, нито войниците ще убият жени и деца, но знае ли човек? Можел да се изкачи на най-високите хребети и да върви по тях на северозапад, докато се отдалечи достатъчно от ловците. Но после какво? Казват, че там сега няма нищо друго, освен бели хора.

Бил загубил всичко. Първо къщата и животните, реколтата и съседите, после и семейството си. Сега бели и индиански гласове са по петите му. Неговите собствени сънародници го преследвали през горите като стара дива свиня.

Ако си в планината сам за известен период от време — много дни например, и ти е от полза да постиш — гората се изморява да те наблюдава. Тя продължава собствения си вътрешен живот и ти позволява да го наблюдаваш. По здрач лицата, очертани в корите на дърветата, престават да се потулват и започват да се вторачват в теб, без да крият любопитството си, както доброжелателните, така и злонамерените. В лагера си нощем от време на време можеш да различиш отделна дума от смесените гласове и шума на потока, понякога чуваш цяло изречение, пренесено през разстоянието. Духовете на животни ти се разкриват без предразсъдъци относно човешката ти същност. Виждаш ги как се оттеглят пред теб, докато вървиш по пътя си, с форми, красиви и тъжни.

Чарли бил заспал под одеялото си на едно оголено място. Събудил се, когато Луната на лова била три четвърти пълна, скреж покривал тревата, а деретата, през които потоците се изтичали през планината, правели офорти в синята светлина ниско под него. Оголеното място било пълно с диви прасета. Имало ги с дузини. Ровели в земята с изострените си зурли и дълги бивни, за да намерят нещо, което да погълнат, някакъв червей или малък гризач. Бивните им били като чифт дълги ками, които биха могли да те повалят и цял да те разкъсат. Земята, по която преминавали, изглеждала като разорана с плугове. Прасетата продължавали да си гледат работата, прегърбени и приведени напред. По-голямата част от масата им била в дебелите мускули на вратовете и раменете, а това било подсилено още от обилната остра червена четина, която се изправяла като бодли на таралеж от основата на черепа им по протежение на гърбовете им. Бутовете им били източени толкова тънки и дълги, като задните крака на ловджийско куче.

Чарли бил прекалено отпаднал, за да се надява, че ще убие прасе само с една брадва. Но бил в някакво странно настроение, затова се заразхождал бавно сред тях и плътните сини сенки, които хвърляли през червената четина на гърбовете си, започнал да им говори, казал им, че не иска от тях нищо, само им желае всичко най-добро. Те почти не му обърнали внимание, докато гладел гърбовете им, само се извивали леко на дъга под дланта му като домашни котки. След като докоснал всяко едно от тях, той им пожелал лека нощ и се върнал отново да спи под одеялото си.

Но още при първото задрямване сънувал, че пада и надал слаб вик. Като извикал, прасетата хукнали да бягат, а посоката, в която побегнали, водела право върху него. Намерил се под грухтенето и квиченето на изригналите прасета, възкръснали от дивата пустош. Острите им копита му придали вид, сякаш са го били с бойна тояга. Когато паническото бягство приключило, той кървял, бил целият в рани и натъртен, но нямал нищо счупено.

Лошо време от годината за бегълци, които живеят вън от територията си. Чарли обръщал камъните в потока, за да намери някой рак, и един по един, както ги намирал, пробождал мустакатите им глави, откъсвал предните им крака, прищипвайки ги между палеца и показалеца си и изяждал опашката и каквото имало в задните крака, докато те още пулсирали в напразен опит да избягат. Не си правел труда да отделя месото от черупката, сдъвквал ги заедно с кътниците си и ги поглъщал. Изкопавал корени, изчиствал ги от пръстта и ги ядял сурови като ябълки. Имало останали все още някои червиви кестени и орехи по земята под дърветата с окапали листа. Един ден хванал пъстърва, като я прострелял със стрела, направена от орехова пръчка със заострен край и се осмелил да запали огън, който бил толкова малък, че можел да го загаси само с едната си шепа. Като свършил с тялото на рибата, сложил главата й в устата си и я смукал, докато станала безвкусна като собствената му слюнка. Червата му страдали от тази диета. Клечал под навеса на един рододендрон и имал чувството, че вътрешностите му се усукват като мръсна кухненска кърпа.

Искало му се да има хубава пушка с двоен пълнител, дълга колкото ръста му, с която да успее да убие повече хора, преди да бъде победен.

Заледени брегове на рекичката, попарен от сланата гълъбов мъх, студен залез на слънцето в небе с метален цвят. Стръмна земя, обрасла силно с дървета. Нямало и ивичка от нея, достатъчно хоризонтална и голяма, за да побере един нисък мъж за спане, освен на местата, където над плитчината на потока от коритото на реката се издигало някакво влажно чакълесто място, широко колкото една ръка. Небето било покрито с такива гъсти ниски облаци, че слънцето не можело да пробие дори и малка светлинка през тях, така че нямало никакъв начин да се прецени напредването на деня.

Чарли облегнал гръб на едно голямо кестеново дърво и спал седнал, с чело, опряно в коленете, закачулен с одеялото си. Като се събудил на следващата сутрин, доста време стоял неподвижно, настройвайки се към действителността. Тогава изведнъж гласовете на преследвачите се чули много близо. Нямал време да се скрие, само приклекнал, прилепил се с гръб към стъблото на дървото и съвсем притихнал.

Втренчил поглед в земята пред краката си, защото там било мястото на погледа, което най-често отличава жертвата от хищника. Преследвачите цъфнали от мъглата и изтичали покрай него, без да спрат. Можел да се пресегне и да ги удари с пръчка. После те изчезнали, а той станал и хукнал нагоре.

По бялото небе нямало абсолютно никакви птици. Чарли погледнал надолу на юг в далечината, сивите планини, застъпващи се и струпани една до друга чак до края на света. Стоял пред големия лавров ад, като усещал силния студ, спускащ се надолу по склоновете толкова лек, че дори не можел да разбута приличащите на кожа листа, наслоени едно върху друго нагъсто като стена пред него. Но студът се процеждал през тъканта на дрехите и стигал чак до ставите му. Лавровите храсти и те усещали студа, листата им били започнали да се завиват на дълги ролки, които изглеждали не по-живи от ивици еленова кожа. Под балдахина, гъст като брезентен навес, нямал да има нищо за ядене, освен два издути джоба с кестени и орехи, които бил събрал предния ден. Чарли ощипал последната останала тлъстинка на корема си и решил, че няма да може да живее дълго само на вода и ядки. Разклатил голямата, запушена с тапа кратуна, за да провери дали е още пълна от последния поток. Разтворил лавровите храсти, а те подрънквали, като се удряли в него, докато минавал пълзешком през отворената порта.

Сякаш влязъл през входа на пещера. Денят изведнъж се превърнал в здрач, но на зелени петна, той се движел през него, сякаш пълзял по дъното на бавна, дълбока река. Сухите, мъртви лаврови листа под ръцете и коленете му били твърди като орехови черупки. Като се движел, те се удряли едно в друго като чирепчета.

Вървял, без да спира, приведен, когато можел, но през повечето време лазел, защото преплетените стъбла и клони не му позволявали да избира. Когато се стъмнило, се престрашил да запали огън, не по-голям от диаметъра на кофа. Преследвачите му трябва да са над него, за да го забележат през гъсталака. Питал се къде ли е Нанси тази нощ и всичките деца. В най-добрия случай са пленници и той не можел да направи нищо, за да си ги откупи. Надвесил се над огъня на разстояние, на което се слага месото за опушване, опитвайки се да се стопли.

Като се събудил през нощта, огънят бил загаснал. Замахнал с ръка пред лицето си, но нищо не се виждало.

Чул ги, че идват, вървели по следите, които трябва да е оставил след себе си в мъртвите листа, много ясни, все едно че бил влачил рало след себе си. Това било преследване, подходящо за възрастен човек, много бавно и предимно на ръце и колене. Чарли треперел от страх и се движел като речен рак. Лазел по пръст, която приличала на прах от пепел, стъбла и клони, които се разпростирали навсякъде около него, голи като стари кости и натрошени скелети.

Като спирал, ги чувал как приближават. Предполагал, че и те го чуват. Затова се опитал просто да седи на едно място, гледал с нефокусирани очи различните части на лавровите храсти в неясната им зелена светлина.

Настъпила дълга тишина, след което ловците започнали да се разпръскват, да се движат напред и да го обкръжават. Били много. Вече не правели никакво усилие да се движат безшумно, отвсякъде се чувало как пълзят по боклуците на земята, как ги шибат лавровите храсти и понякога как клоните се трошат от телата им. Чувало се, сякаш самият гъсталак се затварял около него, клоните се затягали и се превръщали от нещо заплетено в нещо много по-просто, той, в главината на колело с груби спици.

Първият, който го намерил, бил само с няколко години по-възрастен от Васетон и се появил, пълзейки напред и излизайки от полуздрача с нож между зъбите и един неудобен дълъг мускет, преметнат през рамото му на кожена каишка, който се удрял във всяко стебло и клон.

Чарли седял тихо и дишал дълбоко. Погледнал към момчето и казал:

— Здрасти.

После го погледнал по-отблизо и казал:

— Ти приличаш на един човек, когото някога познавах. Беше известен като Дал Хо, понякога Джон.

Момчето седнало, извадило ножа от устата си и изтрило плюнката в панталоните си. Казало:

— Дядо ми.

Извадило две ленти от еленова кожа от торбата си и ги подал на Чарли.

— Те ще искат да ти вземат ножовете.

Чарли му подал томахавката си.

Момчето рекло:

— Другите ги хванахме преди някое време.

После направил нещо като поклон пред Чарли, поне доколкото било възможно, като се има предвид, че и двамата били седнали. Като уважение към желанието на Чарли да живее.

Лек сняг покри най-високите елови хребети, ярка лента, която раздели сивите склонове от тъмното небе, и не се стопи почти до обяд. На завоя на реката имаше едно тревисто място равна земя, с разпилени по нея стари сиви брези и няколко големи скали. Реката беше придошла и беше почервеняла от глината, която влачеше. Стоях на хълма над брега и видях всичко това от разстояние, хората бяха далечни и малки, актьори на далечна сцена и далече от ушите. Повече от денонощие не бях спал.

Виждах от другата страна на реката кръга от огъня, до който Чарли и аз бяхме седяли и разговаряли цяла нощ.

Охрана пазеше затворниците, които седяха под брезата, ръцете им бяха вързани между бедрата, те не разговаряха дори помежду си. По-младите мъже — Лоуън и Джордж, Джейк и момчето Васетон — носеха кафяви филцови шапки, а старият Чарли беше с бяла кърпа за глава, привързана като лента на челото му. Всички бяха обути в мокасини, бяха с панталони и ризи от лен и избеляла басма. Жените и малките деца стояха заедно, малко встрани, пазеха ги двама млади войници.

Лейтенант Смит и още един офицер стояха близо един до друг и дълго време разговаряха, после като че ли започнаха да спорят за нещо, Смит правеше широки движения, използвайки двете си ръце, като че ли за да вмести в тях широкия пейзаж в следващите действия. Другият правеше малки нервни движения само със стиснатата си в юмрук дясна ръка, лявата държеше пъхната в джоба на палтото си. Между преследвачите от групата на Лишея разногласията сякаш се движеха в много различни посоки. Гласове се повишаваха и понижаваха, после се повишаваха отново, въпреки че не можех да различа и дума от това, което ставаше долу под мен. Двама индианци си крещяха един на друг, а после се вкопчиха и започнаха да се боричкат на земята, докато войниците не дойдоха, грабнаха и двамата за ръцете и ги разделиха. Други двама индианци отидоха и подпряха мускетите си на един камък, влязоха в гората и не се върнаха. Никой не се опита да ги спре.

Няколко от ловците на Лишея започнаха да зареждат мускетите си, като тършуваха из торбичките с патрони и роговете с барут, проверяваха подсипите и пълнителите. Смит ги наблюдава известно време, после извади една манерка от торбата на седлото, отпи дълга глътка, сложи отново тапата и я върна в торбата. После пак я извади, пак отпи и просто я задържа в ръката си.

Войниците изправиха Чарли и момчетата, подкараха ги към брега на реката и ги оставиха да стоят там объркани. Индианските преследвачи, включително и Лишея, отидоха и застанаха близо до Чарли и момчетата. Виждах, че разговарят. После само Чарли говореше и се опитваше да прави някакви жестове със завързани ръце. Преследвачите се отдръпнаха и вдигнаха пушките си. За всеки от вързаните мъже имаше по двама стрелци и уговорката беше, единият да се цели в главата, а другият в сърцето. Смит се приближи, измъкна Васетон от групата и го отведе при жените.

Видях проблясването на запаления барут от подсипите, струйките сив дим на фона на тъмните дървета. Огромно червено цвете разцъфна върху бялата ивица от тюрбана на Чарли. После — чак след като четиримата мъже започнаха да падат с подкосени стави на коленете — звукът от стрелбата пресече водата, изкачи се по хребета като втурнал се вятър, но все още в рамките на това, което очите вече бяха разказали. Когато крехкият пукот на изстрелите стигна до мен, едва ли по-силен от шума при счупването на осем сухи пръчки, той като че ли се беше слял със смелостта в живота и с времето, звук, който издаваме, когато пропадаме в тъмнината на неговата пропаст.

Четвърта част
Страната на нощта

1

След като нацията беше пометена, празната земя не беше оставена нито за миг да си поеме дъх. Държавни служители я бяха разчертали и разделили на парцели, като я подготвяха за голяма разпродажба през пролетта. Долу в столицата някой беше направил план на улиците за седалище на щатската управа, която трябваше да изникне близо до мястото на опразненото укрепление, земята на което беше все още утъпкана от хората, доведени и държани тук до деня на транспортирането им на запад. Хора, които незаконно се бяха настанили на земята и новопоявили се кандидати за нея, започнаха да се стичат на бялото пространство върху картата дори преди търга. И, разбира се, аз присъствах, с веригата си от търговски пунктове, готов да продавам всичко, от което клиентите имаха нужда, заедно с много неща, от които нямаха, на завишени цени, оправдани от разстоянието, на което се транспортираха стоките и поради липсата на конкуренция. Разширих всички пунктове и започнах да ги наричам търговски магазини, доставях много широк асортимент от стоки, защото знаех, че търговията не се състои само от кожи и женшен в замяна за евтини платове и остриета на брадви. А също така купувах земя, като че ли Бог повече нямаше да я произвежда — което той и не правеше, иначе не бихме прогонвали някой от мястото му, за да сторим място за себе си.

Зимата след преместването беше тежка, от тези с много сняг. Често пъти натрупваше до средата на входната врата на зимната къща, а вятърът виеше и духаше от север. Беър и аз стояхме вътре, топли като хлябове, изпечени в глинена пещ. Почти всичките ни разговори се свеждаха до това, че зимата е свързана със загуби, както земята и любовта. Може би, ако знаехме, че няма да има повече много студени луни, щяхме да говорим за нещо друго. Смисълът на живота или божията същност. Може би не. Страдахме, а това беше един начин да си отвлечем вниманието. Все още не можехме да говорим за това, което се случи с Чарли и момчетата и ролята, която бяхме изиграли. Аз бях изцяло покъртен от загубата на Чарли, а Беър отчаяно копнееше по Сара, която, заедно с другите жени, се беше свряла в колибата на половин километър от нас. Аз твърдях, че нейната близост ме прави печеливш по отношение на страданието, но Беър заяви, че физическото разстояние няма нищо общо. Пречките на времето и разстоянието не бяха нищо в сравнение с изстиналото към теб сърце. Също в неговата графа на отчаянието присъстваше факта, че Сара наскоро беше родила бебе, което явно не беше от него, защото имаше червеникава коса и бяла кожа. Много скоро от розовите му венци поникнаха четири предни зъба и то захапваше всичко, което му попаднеше като хапещата костенурка, въпреки че за разлика от неумолимата костенурка, то пускаше, ако просто го тупнеш леко по главата, вместо да чакаш да стисне челюсти.

Сънувахме здрави, живи сънища по време на зимните виелици и си ги разказвахме един на друг с големи подробности. В моите сънища Клеър никога не се появяваше открито. Тя беше някаква сила, близка до гравитацията или магнитно привличане, които ме теглеха към нея на фона на различни пейзажи и през коридорите на сгради, които бяха някак като хотела Индиан Куин и Капитола във Вашингтон. Търсех и никога не намирах. Сънищата на Беър обаче винаги завършваха с пълна консумация. Той се хвалеше без срам с нощните си полюции, обилни като на четиринайсетгодишно момче.

Беър твърдеше, че ако искаш да знаеш кой те сънува, просто трябва да видиш кой попада в твоя собствен нощен свят, защото има сливане на потоците от сънища. Надявах се само, че Беър е прав и че някъде там в запада, който не можех да си представя, Клеър се буди през няколко сутрини с възглавница, напоена като тампон, а чаршафите на леглото й са влажни и усукани, и че започва деня, обсебена от чувство за празнота, което я тормози до късно след вечерята.

Когато се изтощавахме от темата за безнадеждната любов, започвахме да говорим за земята. Беър беше започнал да проучва въпроса, веднага след като обявиха големия търг на Нацията. В зимната къща се опитвах да му покажа моята карта на територията, както беше отпечатана от щата. Реките бяха нарисувани криволичещи като живота, но всичко останало беше разчертано на правилни квадрати и правоъгълници, които нямаха нищо общо с начупения и отвесен терен. Беър погледа картата ми около минута, но после я сви на руло, пусна я отново в цилиндъра й и започна да чертае своя собствена в пръстения под. Клекна, подпрян на пети, направи широк замах с дланите си, за да заглади пръстта, после подостри една пръчка с ножа, седна и дълго рисува преплитащи се реки и потоци, ръководейки се от физическата си памет от цял живот обикаляне около тях. Движеше се от едрото към малкото. Първо реки, после потоци, ръкави и ручеи, пълзящи нагоре чак до изворите им. Тънки и дебели линии, продължаващи и пресечени. Реални места и предполагаеми места. Великото Място на пиявицата, Великото Сечище на гущера. Като свърши, целият под беше покрит с топография. Дълго разглежда творбата си, след това седна до огъня, като внимаваше да не настъпи нещо важно. Направи чай, стъкна огъня, за да го разгори по-силно и пак започна да изучава картата. После заговори и изброи като в каталог всичката земя, с която искаше да се сдобие.

— Гледай да вземеш земята около Потока на бобъра — каза той, като бодеше в знаците по земята. — Това е много добра земя. И Снежната птица, всичката тази необработена земя горе. Потока на лоса, от реката нагоре към извора, от двете страни, по цялото протежение до хребетите. Всичката земя нагоре по хълма около Висящото куче. Целият басейн на Реката на бизона.

И така нататък, и така нататък. Като свърши, беше отделил място за пиедестал, родината, както се е запазила в съзнанието му от детските години, където ние всички най-често се оттегляме в ума си.

Мъничко обработваема земя накрая на реката, с хубава вода и голямо планинско пространство за лов, което белите биха сметнали за безполезно. Заливи, потоци и хребети, всичките на стръмно и обрасли като джунгла. Вид място, за което повечето хора биха казали, че е без стойност и служи само, за да държи света в едно цяло. Планът на Беър беше да заличи всичко, което може от миналото и да събере народа си отново в градчета. Лошите години след революцията ги бяха разпилели из планините, където живееха изолирано по заливите, неестествен начин за съществуване, поне за индианците, въпреки че на шотландските имигранти като че ли им харесваше. Новият му свят, разбира се, ще бъде в по-малък мащаб от стария, план, възникнал поради невъзможността ни да закупим три или четири милиона акра земя. Както става винаги с всички ни в живота, това, към което Беър се стремеше, не беше така всеобхватно, както това, което искаше, но беше много по-добро от нищо изобщо. Неговата карта, начертана на пода, беше предявеното му искане за пространство на земята. Не неговото лично искане, а искането на народа му.

Както той виждаше положението, най-трудно беше да си представиш родната земя. Купуването той смяташе за дребна работа, която беше поверил на мен. Все едно той само си го помисля и аз го правя.

Акционерът беше една кокошка с голямо тумбесто тяло като нос на кораб и дребна глава с малки, притворени, безизразни очи, които надничаха към света, застанали на върха на дългия му остър нос. Повтаряше цифрите монотонно в бърз ритъм като песен, все едно че пееха пилета. Ние, наддаващите, правехме малки знаци с пръсти, брадички, клепачи и лакти. Моят знак беше двойно потупване с показалец по скулата. Сигналите бяха с толкова двойствен смисъл, че когато въпросният парцел — осемстотин акра стръмна горска земя — беше най-после обявен с остър удар на дървеното чукче по плота на масата, половината пияници, които присъстваха, се пробудиха, без да имат ни най-малка представа дали са купили земя или не. Цялата тълпа се заля от радостни възгласи, защото това беше последният, предложен за наддаване парцел. Отидох до масата, подписах документите и напуснах съда.

Вървях надолу по главната улица. В следобедната светлина сградите, облицовани със застъпващи се дъски, калната улица и калните дъсчени тротоари изглеждаха като спомен от далечното минало. Малкият планински градец обаче беше създаден толкова отскоро, че гробището се състоеше само от няколко нещастни надгробни камъка, издигащи се под наклон от високата трева, сякаш смъртта беше само идея, която не беше успяла да си проправи път. Главната улица се спускаше към реката и откриваше гледка към една могила със стара градска къща. Дъждовете и времето бяха започнали да изглаждат пирамидалните й ъгли, а полегатият наклонен път към входа се беше превърнал в обикновена заоблена купчина. Индианското селище, което някога се простираше по цялата река, беше заличено, след като армията го изгори по време на революцията. Царевичната нива все още беше на мястото си, новата реколта представляваше само зеленикава мъгла в браздите. Градската къща и нея я нямаше, въпреки че по времето, когато преди много години за първи път яздех през тази долина, я обитаваше един старец и поддържаше огъня. Спомням си как седяхме край него, пиехме билков чай, ядяхме праскови от новата реколта и плюехме костилките в дупка на пръстения под, където един от стълбовете, които подпираха покрива, беше прогнил.

Когато стигнах в хотела, барът беше пълен с мъже, които празнуваха края на дългото наддаване. Отне почти два месеца, за да се продаде държавната част от Нацията, а аз купих всичко, което можех да си позволя и много, което не можех.

Поръчах си чаша кафе и едно шотландско уиски на бара и ги занесох на една голяма кръгла маса с купувачи. Те всички вписваха придобивките си и с подробности разказваха за победите и пораженията си във водовъртеж от разговори, гласове, които се застъпваха около масата. Алкохолът се лееше в силен поток откъм бара. Промеждутъци от светлина се промъкваха през процепите на спуснатите кепенци и образуваха нещо като стълбата на Яков в гъстия дим от лули и пури. Бях изморен от дългата търговска битка и почти не слушах. Когато мъжете се хвалеха, един от тях каза: „Уил нищо не е казал, а той купи повече от всички ни“.

— Повече като количество — каза друг, — но предимно това, което никой не искаше.

— Част от тази земя е неизползваема, толкова е стръмна, че и червено прасе не може да мине по нея — каза някой.

— Колко купи?

— Не знам точно — казах аз. — Купих, колкото имах нужда да купя.

— Но колко?

— В акри ли? — попитах аз.

— Каква друга мярка можеш да използваш за земя? Не я продават на тегло.

— Той е много културен, пие френско вино и чете техните книги. Сигурно води бележки за собствеността си в арпени. Или е купил толкова много, че я мери в квадратни мили.

— Не знам със сигурност колко е — казах аз. — Още не съм я изчислил.

— Човекът е купил толкова много земя, че не си струва да си хаби времето да я смята.

— Доста земя купи. В стара Европа има цели страни на по-малки територии от неговата.

— Поне херцогства.

— Княжества.

Един от мъжете вдигна ироничен тост за мене:

— За принца на проклетите индианци.

Един друг каза:

— Херцог на яловата земя.

Чашите дръннаха една в друга.

Всички пиха, с изключение на един. Той каза:

— Анди Джаксън прекара целия си живот, като се опитваше да затрие индианците и проклетата Нация, а Уил се опитва да ги събере отново. Не пия за това.

Масата беше достигнала висок връх на пиянство, само с един градус по-малко от момента, когато се вадят пищовите. Мъжете бяха изпаднали в състоянието, в което имат нужда да им се даде някаква ясна насока, иначе стават опасни.

Вдигнах чаша и предложих тост, не за старата или нова нация, а за святостта на частната собственост. Това беше популярно схващане и получи одобрението на всички присъстващи.

Като стигнах до стаята си, късно вечерта, седнах сред купищата хартия, записах новите си придобивки, прибавих ги към предишните и останах донякъде изумен от откритието, че става дума за суми не от хиляди, даже не десетки хиляди, а стотици хиляди акри земя.

Това включваше всякакъв вид земя. Не всичката, която Беър искаше, но много от нея. Бях закупил цели планински вериги, дълги хребети и цялото протежение на няколко буйни потока, заедно със склоновете, които се отводняваха в тях. Всичко, което имах събрано от търговията и адвокатстването, се беше стопило до последното пени.

Въпреки това обаче само по-малката част от сделките бяха чисти продажби. Повечето бяха платени с полици, заеми, обезпечени с други заеми, фиктивни чекове и кредитни линии, дадени на консигнация от несъществуващи лица. Никоя от тях не беше изчислявана. Аз бях сключил сделки с толкова сложни лихви, че дори аз самият не разбирах някои от тях. На следващата сутрин, когато напусках този град, торбите на седлото ми бяха издути от договори, нотариални актове и полици. Бях превърнал въображаемата карта на Беър, начертана на пръстения под, в огромна спирала от преплетени полици, увековечени в каскада от хартия, превърнати в огромно пространство от действителна планинска земя.

Три дни след като наддаването приключи, Беър и аз отидохме пеша до залива, където беше колибата на Баба Катерица. Буйният поток течеше бял върху зелените камъни, а пътят беше кален от пролетния дъжд. Беър беше облечен в най-хубавата си риза от еленова кожа, украсена с червени и бели мъниста. И обратно на закона, обяснен от старите хора, че няма значение колко висок си бил някога, ще свършиш приведен, прегърбен и накуцващ. Беър беше висок, строен и изправен и се движеше с дълга подскачаща походка, а аз се задъхвах, опитвайки се да вървя редом с него. Беше опънал назад само част от дългата си коса в плитка, захваната накрая с един голям кехлибар, като останалата коса се полюшваше свободно около раменете му. Носеше дълга пушка, красноречиво допълнение, което го караше да се чувства млад. А за него беше важно да се чувства млад, защото мисията ни беше от любовен характер.

Колибата на Баба Катерица беше с размера на яхър за пони, а плочите, които я покриваха, бяха целите в мъх като камъните в потока, и беше вкопчена в стената на залива, здраво като кърлеж в сложните гънки на ухото на куче. Пъстри кокошки се движеха из двора. Нанизи червени чушки висяха от подпорните греди на преддверието, за да съхнат, защото тя обичаше храната си подлютена и подправена с градински чай до такава степен, че никой друг, освен нея, не би могъл да я яде и това беше единствената тайна на нейното дълголетие, която тя би споделила с някого.

Когато спряхме на пътя, Беър започна да вика за поздрав, старата жена излезе пред входа и сложи ръка над веждите си, за да види кои са посетителите й. Направи ни знак да влезем, като на два пъти направи жест с двата си средни пръста.

Печеше царевичен хляб. Малката стая беше изпълнена с мирис на горящи дърва и близостта на храна. Седнахме до огнището, наблюдавахме как светлината в жарта се сменя и доста време никой нищо не проговори. Баба Катерица имаше маниера на повечето магьосници, резервирани, потайни и горди от особената си способност да правят магии.

Когато хлябът беше готов и докато развивахме влажната шума, с която беше увит, и парехме небцата в устата си, Беър разказа за мисията ни. Той знаеше, че тя може да пише на слоговата азбука на Секвоя и че има книжка с формули. Беше търгувала в пункта, за да се сдобие с тетрадката. Клиентите й разказваха, че понякога правела справка с тази тетрадка, когато работела. Той не проявяваше никакъв интерес към докторските й познания, защото не беше боледувал и ден през живота си, а по това време и аз не бях боледувал. Така че можеше да прескочи страниците, на които пишеше: когато урината му е като мляко; когато нещо кара друго нещо да го разяжда; когато никне зъб; с какво да го изхвърли.

Ние бихме платили всякаква цена за любовните формули. Да накараш жена да се чувства самотна; да се предпазиш от лъжовни мисли; когато те напуснат, как да ги накараш да се върнат. От този род неща. Бяхме поразени от любов и в постоянна болка. Непрекъсната, преследваща болка, всеобхватна и неизчерпаема. Бяхме наранени и искахме да се лекуваме. Беър беше поразен от любов към безчувствена груба жена. Що се отнася до мен, аз имах нужда от нещо, което да накара далечната ми любов да дойде при мен или да ме освободи от страданието по загубата й.

— Прекалено скъпо струва да се направи по този начин — каза Баба Катерица. — Не обичам много да пиша, затова вземам скъпо, много скъпо. Но мога да направя формулата, без да трябва да купувате книгата. Какви са имената на тези жени?

Аз смотолевих името на Клеър, а Баба Катерица веднага поклати глава.

— Първо, аз направих магията за тебе, а моите магии не се развалят лесно. Не искам да кажа, че с теб е свършено, но недей да храниш прекалено големи надежди.

Като дойде неговият ред, Беър не искаше да разкрие името на мъчителката си. Той каза:

— За тази работа ще трябва малко усилие. И дълги опити. А аз не искам да пътувам до тук и да плащам всяка седмица за всеки нов опит. Аз така ги виждам нещата, или си наемам човек да ми оре царевичната нива всяка пролет, или си купувам плуг. Искам да си купя плуг.

Бръкна в една стара торба, която някога е била торба за патрони, изсипа от там струя сребърни монети и с пръсти ги подреди под формата на дъга върху масата. Ръгна ме с лакът и аз започнах също да бъркам в джобовете си, след което добавих един още по-голям куп от монети и дебел свитък от банкноти.

— Никакви хартиени — каза Баба Катерица, — никаква работа не ми вършат. — Но започна да загребва с ръка среброто, да го придвижва към ръба на масата и да го изсипва в скута си. Каза:

— Ясно ли ви е, че ползата може да е колкото да си купиш ключ, без да имаш ключалка за него? Понякога трябва нещо повече от думи.

Беър и аз се връщахме към залива, аз носех пушката, а той малката книжка в ръка, сякаш носеше жив въглен обратно в студеното огнище.

Формулите на Беър заемаха много страници от книжката. Една по една му ги четях, а той повтаряше думите. Да бъде обречена на самота. Да бъде тъжна. Никой да не е самотен с мен. Никога да не съм тъжен. От този род неща. После извърши действията, които вървяха с тях, едно от което беше свързано с цепеници от ела, ударена от гръм. Удивително, формулите подействаха почти мигновено. Сара отново се обърна към него и не след дълго започна да го ощастливява добре и често. Това продължи през цялата пролет, лято и есен. Той вече не спеше в градската къща, само си почиваше там през деня, за да събере сили за нощните набези. Прекарваше следобедите, като гледаше огъня и пиеше много чай от женшен, като смяташе, че след като действа на пишката на китаеца, може би ще действа и за него. Стоеше си предимно вкъщи, беше щастлив и уморен през целия цикъл — от бледите пролетни израстъци, през големите мокри зелени месести юлски листа, разпрострели се навсякъде, до повехналите с цвят на сепия листа, които падаха в стегнато навити спирали, плъзгаха се дълго и гладко в наситеносиньото есенно небе. А после, когато падна първият сняг, настъпи краят на желанието на Сара за него. Нещата между тях станаха така студени, както преди. Нямаше вече любовни подвизи за Беър.

Той опита с малки подаръци. Връзки от борово дърво, нацепено на тънки ароматни подпалки. Гердани от мъниста и сребърни обеци. Бут от елен. Въпреки това, тя не откликна с нищо.

А когато се опита да направи магията на Баба Катерица отново, те окончателно се разделиха.

Един ноемврийски следобед до огъня, той се оплаква дълго, че е лишен от удоволствията, които Сара можела да предложи, и си припомни вълнуващите дълги нощи от ранната есен.

Казах: „Циганското лято“[1]. Мислех, че е забавно, но той не знаеше израза, а след като му го обясних, не можа да намери връзката. Иронията не беше най-голямата му сила.

Колкото до моите формули, през тези три сезона след пътешествието до Баба Катерица, еротичният ми живот се състоеше изключително от опити да проектирам мислите си през разстоянието, нещо, което Баба Катерица каза, че понякога действало, понякога не. Тъжно, но вярно. Не можеше да се каже със сигурност. Толкова приличаше на самия живот: дори да е почти безнадежден, трябва да вървиш напред и да опитваш.

Това, което трябваше да правя, беше да тренирам ума си да изпраща силата си на запад, като насочвам към Клеър с мислите си кратки фрази: Ела при мен. Ела при мен. Не ме ли чуваш? Не ме ли чуваш? Да повтарям тези думи наум непрекъснато през целия ден, каквото и да върша, докато те започнат да се повтарят сами, независимо дали съм буден или спя, като постоянно бръмчене или мелодия на камбани в ушите, което да премине през неразгадаемото и пълно с духове разстояние между нас. „Ела при мен“.

Въпреки всичките ми усилия, Клеър не дойде. По едно време бях толкова отчаян, че се върнах при Баба Катерица. Тя ми предписа различни билки, каза ми да ходя до водата, да драскам по кожата на гърдите и ръцете си с подострени пуешки пера, докато започна да кървя. Изпълних всичките й предписания едно по едно, после всичките заедно и въпреки това Клеър не дойде при мен. Нито се бях освободил от желанието по нея. Като последно усилие, късно през есента, Баба Катерица предложи да намеря дупка в скалите по брега на реката, където завиваше, място пълно с малки клечки, нарязани листа и шума с мъртви буболечки с формата на птиче гнездо, образувано от бурната вода. После да сваря цялото гнездо в тенджера, да направя чай и да го пия в продължение на четири дни, като същевременно постя. Направих каквото ми каза и единственият резултат беше, че червата ми се изпразниха с болезнени мъчителни спазми от двата края. След този неуспех тя каза, че може би ми остава единствената надежда аз самият да стана магьосник, ученик на магьосник, и да работя непрекъснато за себе си. Но когато взе две мъниста между палеца и показалеца си и ги остави да се завъртят, завъртането показа, че ми липсват наклонностите и опита, за да стана магьосник. Тя не обясни какви бяха тези способности, но нямаше никакво съмнение, че аз не ги притежавам. Предложи ми да се заключа срещу неуспех.

Два дни след това пощенската кола, цялата във вода, пристигна в града, леденият дъжд току-що беше започнал да замръзва по брезента на пердетата от ниската страна. Тесните високи колелета потъваха толкова дълбоко в калта, че спиците бяха станали червени почти до осите. Излязох от офиса си на улицата и кочияшът ми подаде плик от Клеър, изцапан от месеци пътуване. Дори рицарските ръкавици на кочияша бяха мокри и кални, а мястото, където беше хванал писмото между палеца и показалеца си, беше тъмно и мокро. Разчупих печата, както бях на дъжда. Датата на писмото беше около равноденствието, а то пристигна в деня на зимното слънцестоене. Погледнах го бързо, дъждът се изливаше по страницата. То беше като няколкото други, които бях получил след преместването, написано сякаш до най-обикновен познат. Как си? Аз съм добре. Новата Нация била малко по-хълмиста, отколкото тя очаквала. Новата къща в колониален стил била почти завършена по точно същия план като първата и Федърстоун настоявал да я нарекат Краншоу. И така нататък. Нито един сладък спомен или намек, че копнее за мен.

Писмата първо идваха по едно на месец, но после постепенно се стопиха до едно на сезон от годината. Като във всяко тонът ставаше все по-дистанциран. Аз започнах да изпитвам ужас от получаването им и в последното си писмо бях предложил, ако намерението й да се отдръпне от мен е толкова силно, да пише всяко следващо писмо с все по-малки и по-малки букви, докато в един момент няма да мога да различавам думите даже и с увеличително стъкло и тя ще престане да съществува.

[1] На английски indian summer — индианско лято. — Бел.ред. ↑

2

Първият от многото журналисти ни нападна следващото лято. Беше кльощав, възвисок янки с голяма глава и къдрава тъмна коса, черният му костюм беше протрит до зеленикав блясък на лактите, маншетите и дъното на панталоните му и дори не носеше препоръчителни писма. Пишеше пътепис за южните планини за някакво списание, което никога не бях чувал. Не мога да си спомня дали беше месечно или тримесечно. За него ние бяхме само един ден почивка по пътя и два абзаца в статията му. Което беше късмет за нас, защото ние — а под ние имам предвид Беър и аз — не бяхме подготвени да отговаряме на въпросите му за Чарли и как точно се е случило, че той е мъртъв, а ние все още живеем в родната си страна, вместо да сме изместени на запад.

Казах му как богатите бели индианци в Нацията се бяха отнасяли към Беър и неговите хора като към животни с имена. Но посредством някои закони, договори и обстоятелства, толкова засукани и пълни с ирония, че не могат да бъдат лесно обяснени, хората на Беър — които бяха предимно чистокръвни и спазващи традициите в бита си, оцелели от старите родове хора, за които идеята за частна собственост нямаше никакъв смисъл и които представляваха голямо предизвикателство за настъпателни мисионери от всякакви секти, все едно дали баптисти или квакери, защото дори няма думи в техния език, които да отговарят на понятията грях, разкаяние, милост, рай и ад, проклятие и спасение — бяха дошли да живеят извън границите на Нацията на частна собствена земя, за която имаха легални документи. Беър беше създал свой собствен свят на малкия си парцел земя. Граничеше с огромна и красива верига от планини, прекалено диви, за да бъдат собственост на някого. В Нацията никой нямаше документи за собственост, защото всичката земя, според техните обичаи и закони, беше обща. Беър обаче имаше документи. И ако не беше фактът, че белите хора влагат много смисъл в тях, неговото чувство за респект беше толкова малко, че ако останеше на него, би ги свил на топка и би подпалил огъня или би си избърсал задника с тях. Аз не спирах да говоря и се надявах да замажа някак въпроса за Чарли по-специално, защото начинът, по който той умря, ме тормозеше много и беше затъмил съзнанието и на Беър. Възползвах се от трудностите при превода, докато превеждах на Беър, за да отклоня въпросите, отнасящи се директно за Чарли.

Но след като журналистът янки си тръгна, Беър и аз бяхме на еднаквото мнение, че невинаги ще можем да се отървем с говорене на празни приказки и отклоняване на въпросите, особено след като Беър премине в Страната на нощта и аз остана сам. И като се има предвид напредналата възраст на Беър, неговото отпътуване не беше нещо непредсказуемо. Така, Беър и аз прекарахме дълги нощи в размишления как най-добре да представим Чарли пред бъдещето. Не историята му, а разказа за него. Защото в това щеше да се превърне, в разказ, с наша или без наша помощ. Аз бях научил нещо в тази връзка от времето, прекарано с Крокет — как той се беше превърнал в почти неузнаваема личност в печата, за добро или лошо. По подобен начин някой ще предпочете да даде на последните дни на Чарли форма и значение, вместо да остави нещата така, както са били в живота, през повечето време нещата се случваха едно след друго, а това водеше до пълно объркване. Затова Беър и аз решихме, че ако историята трябва да бъде разказана от някого, най-добре е ние да вземем инициативата и сами да го сторим. Беър беше научил достатъчно за начина, по който написаната история въздейства, съдейки по това, което му бях чел и от обобщеното от Херодот, Тацит и Цезар и от директните срещи със Стария Опосум, за да знае, че обикновено победителите създават разказите, при това с големи отклонения по отношение на фактите и по-специално в интерпретирането на мненията, да не говорим за откритите лъжи.

Седяхме около огъня в градската къща до късно нощем, аз пиех по малко, Беър изобщо не пиеше, тъй като беше в един от периодите си на въздържание. Разказвахме си един на друг различни истории за Чарли, като се опитвахме да видим как биха се възприели различните версии. Аз бях склонен да измислям прекалено много, да създам прекалено усложнена фабула. Политика и машинации в излишък. Като разказвач бях прекалено загрижен за защо-то в човешките действия, докато всъщност в повечето случаи какво-то имаше значение. Така че естествено Беър беше този, който даде идеята да оставим всичко точно така, както се случи, да разказваме цялата история точно както беше, но да я подхвърлим обърната по друг начин. Чарли да е този, който пожертва себе си за доброто на своя народ, а не обратно. Нищо друго не трябваше да се променя. Чарли беше избрал да се предаде в отговор на обещанието, че ние другите ще можем да останем. Това беше по-красива история и със сигурност говореше по-добре за Чарли.

— Той ще стане като вашия Исус — рече Беър.

С приближаването на зората Беър разказа своята пълна версия за Чарли от начало до край с големи подробности, като се докосваше до достойнството и трагедията и й придаваше голяма степен блясък. Беше толкова хубаво, че единственото, което аз можех да добавя, беше малко от рода И ти ли, Бруте?, казано в момента преди екзекуцията. Това не беше особено креативна добавка, но аз все пак се гордея с нея. А по-късно журналистите я лапнаха. Моята добавка е следната: Чарли поглежда към Лишея, водача на стрелците и казва: „Ние сме като братя и все пак ти ще ме застреляш?“ Лишей само кимва с глава. После следват превръзките на очите и стрелбата, получава се добре без по-нататъшни авторски интервенции. Край.

Изпробвахме историята, като я разказахме на Лишея, когато го видяхме и на него му хареса толкова много, почти убеди себе си, че нещата са се случили точно по този начин. „Бяхме като братя“ — каза той.

През цялото време, седем дни в седмицата, бяхме заети да пресъздаваме света в нашите разширени граници земя. Старите кланове ги нямаше, бяха закърнели, което означаваше, че повечето хора можеха да си спомнят към кой клан са принадлежали, ако клановете все още значеха нещо. Поради това приеха с ентусиазъм плана на Беър да организира територията си, като създаде отделни градчета с имената на старите кланове. Във всяко градче трябваше да има градска къща, където да се решават местните въпроси с пълно съгласие, а не с множество, което аз смятах за по-добро. Старата градска къща на Беър ще се разшири и ще се запази за решения на въпроси от по-широк мащаб.

Беър вярваше, че ако направим заобикалящия ни свят по-добро място за живеене, нашето вътрешно аз неизбежно ще се промени и ние също ще станем по-добри. След някое време в далечното, светло бъдеще, ние всички ще живеем в свят на светци. И кой можеше да каже, че греши? Със сигурност не и аз, поне не на глас. Така че уредих нещата за построяването на новата градска къща и дадох идеята, че училище и църква не биха навредили по отношение на връзките ни с външния свят. Последните две сгради бяха еднакви, с изключение на това, че църквата завършваше с камбанария над входната врата върху двукрилия покрив. Разбира се, веднага назначих учител и пастор, почти незабележими младежи от Балтимор, които нямаха по-добра перспектива в живота, освен да дойдат, както трябва да им е изглеждало, на задника на света за заплата, която с малко надвишаваше наема за стаята и храната и бяха принудени да живеят заедно в дървена колиба за един човек, толкова малка, че двамата трябваше да спят в едно плетено въжено легло с дюшеклък. Бяха с еднакъв ръст и можеха да си разменят дрехите, три черни костюма, които се различаваха един от друг само по степента сиво, до която бяха избелели.

Беър и аз организирахме още доброволен пожарникарски отряд в селището, тъй като пагубните пожари от запалена мазнина бяха постоянен факт от живота. Но той тегли чертата на полицията, като каза, че мнението му за неговите хора е толкова високо, че не смята за необходимо прилагането на закон. И изцяло моя беше идеята да отделим един рафт с книги в пункта и да сложим началото на библиотека, като книгите щяха да се дават за ползване гратис за времето до следващата пълна луна. Понеже се нуждаехме от пари, за да осъществим идеята на Беър, създадохме и бизнес, мелница, ковачница, сарачница, цех за изработване на колела за каруци и обръчи за бъчви, и т.н. и т.н., като се стигне чак до оръжеен магазин и магазин, където жените изработваха фини изделия, кошници, тъкани материи и други подобни. За малко повече от година бяхме построили един цял град на базата на абстрактната идея за минимални изисквания, няколко малки къщи и покрити с дъски сгради, подредени от двете страни на път, който аз нарекох Главната улица.

Всичко вървеше по плана. Провеждахме събрания и танцови забави в градската къща. Децата се научиха да четат и да смятат, а някои от хората слушаха проповеди и пееха методистки химни със значителен ентусиазъм, макар че много го правеха само фонетично. Повече пари постъпиха в общността от новите предприятия, а това винаги е добре. Всеки имаше дял, включително и аз. И нещата се подобряваха малко по малко.

Точно както Беър и аз подозирахме, писачите продължиха да идват. Нашата история беше прекалено екзотична, за да я отминат. Пишеха за последните останки от старите нрави. Старият индиански вожд и младият бял син, които реализираха план за запазване мястото им на земята, заставайки срещу силите на прогреса и желанията на правителството. Първите няколко журналисти бяха в по-голямата си част новост и добре дошло разнообразие. Но всеки следващ ставаше все по-малко чаровен от предходния и много скоро се превърнаха просто в досада. След петия или шестия аз престанах да приемам повечето от тях на сериозно и просто измислях отговори на въпросите им според настроението си. А Беър се държеше като домашна котка, която изчезва, когато дойдат непознати гости и се показва веднага, щом гостите си тръгнат. Казах на един от журналистите, че нивите ни са почти толкова отвесни, че царевицата я засаждаме, като изстрелваме семената с пушки и ни се налага да отглеждаме специална порода мулета, на които краката от едната страна са по-къси, за да можем да орем с тях. А като попита как транспортираме царевицата долу, казах „С кани“. Той сякаш ми повярва, така че бях окуражен да продължа и да му кажа, че всяка църква в този край на щата, с изключение на нашата индианска конгрегация, или провеждаха служби, говорейки на езиците си, или ловяха змии, както е препоръчано от Исус. И журналистът, и аз бяхме изпили по няколко скоча до това време. Историята се появи като факт в добре известно национално периодично издание, наред със задължителните описания на красотата, суровостта и несравнимата отдалеченост и мистериозност на нашите планини.

Разбира се, някои свещеници от по-добрите църкви в най-близкото регионално седалище ми бяха особено ядосани и епископът се нахвърли върху мен от неприкосновеността на своя амвон. Също така един редактор на вестник ме взе на мушка в своя вестник, като се обръщаше към мен в отворено писмо, в което изразяваше своето възмущение от срама, който съм стоварил на региона, в горе-долу същия тон като на свещениците. Моралното оскърбление беше явно специалитетът на деня. Но аз не обръщах прекалено голямо внимание на никого от тях, понеже някои от свещениците живееха, за да се ядосват, а вестникът беше на политическа партия, която не беше моя. Колкото до епископа, по-специално, винаги съм смятал, че молитвите трябва да се казват като стоим на краката си, а не на колене, тъй като във всички други области на живота Бог като че ли изисква да стоим изправени и да отговаряме за себе си. Аз веднага нахвърлях едно писмо до въпросния вестник, в което казвах, че е тъжен, но истински фактът, че някои хора, главно новопристигнали в региона, не могат да схванат тънкостта на граничния хумор; и че такава липса на вкус не е достатъчна причина да изтръгнат от мен извинение.

Просто, за да покажа, че не съм се изплашил, още на следващия писател, с когото минавахме през стопанството на Глигановата Хапка — който, приведен, в градината си правеше дупки в пръстта, за да засади тиквени семена — казах, че прави много силно заклинание, с което се предполага, че ще промени климата в целия свят. Всеки знак, който слага и всяка дупка, която изкопава, имат огромно значение. Ако има тайфуни в Калкута и суша в Италия, вината е на Глигановата Хапка. Тази история също беше увековечена между кориците на едно от нашите по-качествени месечни списания и по-късно беше преписана от друг един автор в тримесечник в почти същия стил. Така за известно време Глигановата Хапка беше известен, поне сред нашите по-начетени посетители, и той започна да взема такса от двайсет цента, за да пресъздаде свещения ритуал за времето.

Разбира се, приемах някои от авторите сериозно, тези, които можеха да бъдат полезни и прекалено умните, с които не може да се шегуваш. Ще дам един пример, който е характерен за много такива случаи. Името му беше Ленгъм и като писател се беше специализирал в планините. Описанията за пътуванията му пеша из Европа бяха със заглавия Гледки за пешеходеца: или Алпите и Пиренеите с раница и тояга, бяха добре приети и аз може даже да съм ги чел. Но няколко години бяха минали от последната му книга и го бяха накарали да предприеме ново пътешествие, макар че му липсваше ентусиазъм за тежко пътуване. Беше яздил до тук от Чарлстън, с намерение да тръгне по планините на север и да продължи докъдето успее, пътувайки сам, без гидове, но с дебела връзка препоръчителни писма, включително и едно от Калхун.

Така че на следващата сутрин оседлах Уейвърли, за да направим кратка обиколка и да разведа Ленгъм наоколо. Това беше няколко години след преместването и Уейвърли беше станал стар благороден кон, почти оглушал, посребрен около муцуната и със сребърни нишки в черната му грива. Ставите на хълбоците му се издигаха под ъгъл отдолу под кожата, но очите му бяха запазили блясъка си и той все още беше толкова нетърпелив да се впусне напред, че трябваше да дърпам поводите, за да забави ход при тръгване. Потеглихме от стария търговски пункт, извора на моето детство и корена на всичките ни сполуки, после яздихме до Уейя, където показах на Ленгъм новите предприятия: индианци, които оформяха дъги за бъчва, разцепваха дървото на ивици, други обработваха кожи и даже двама, които изковаваха плугове и сложни механизми за пушки, ключалки и други такива части. Ковачите удряха в музикален ритъм червеното желязо, когато посетихме работилницата им. В бижутерския цех произвеждаха обици и висулки за огърлици и други подобни неща, а в тъкачницата правеха хубав здрав плат от вълна, остригана от нашите дребни планински овце, изпредена с вретена и изтъкана на широки платна на ръчни станове. Там бяха и жените с пъргави пръсти, които оформяха дъбови ленти в стегнато изплетени кошници с всякакви форми и размери. Пазари за всичките тези стоки бяха намерени в Чарлстън и Филаделфия, както и в близките градове и по този начин селището беше, както изтъкнах на Ленгъм, най-големият в щата манифактурен и търговски център на запад от полите на планината, особеност може би само от местен интерес, тъй като всеки път, когато пътувах, без значение къде се намирах, ми се казваше, че даден магазин, кръчма или хотел са най-големите между Вашингтон и Ню Орлиънс. Разбира се, показах на Ленгъм училището и църквата. Споменах още въздържателното дружество, създадено от Беър, когато започна да се страхува, че консумирането на силни спиртни напитки води всеки, независимо от цвета и статуса му, до деградация и предизвиква насилие.

Рядко използвах самия Беър. Бързо появяване, драматично и по сценарий. Това беше през годините на неговото грохване.

На следващия ден в чест на Ленгъм играхме мач и аз взех участие в един от отборите. Описанието му на тази игра в книгата На кон през Алигените е доста точно. Играчите бяха почти голи. По парче мазна еленова кожа на задника, толкова малко, че едва би покрило люпило яйца. Нищо на краката, без наколенници и ризи. Няколко от играчите имаха превързани ленти и кърпи на главите, но това беше глупаво; трябваше да ги придържат и да ги крепят с ръка. Почти нямаше правила за играта. Първо трябва да успееш да вземеш малката, направена от еленова кожа топка с пръчката, хващаш я в една мрежеста ръкавица или я изравяш от земята. После можеш да хванеш топката с ръка, да хвърлиш пръчката — и да бягаш с всички сили към един от гол-постовете, преди да са те съборили по най-брутален начин. Нямаше ограничения за грубостите, освен едно, което предизвикваше намръщване, но не беше забранено — да дращиш като жена. Да събаряш играча, в когото е топката, като издърпаш препаската му също се предполагаше, че е извън правилата, но когато се случеше и резултатът беше мъж в цялата му голота, следваше голяма веселба както сред тълпата зрители, така и сред играчите.

Отборите излизаха един срещу друг от двата края на терена за игра, като крещяха, че опонентите им са най-големите треперещи зайци и евнуси. Надаваха войнствени викове и размахваха стиковете все едно се канеха да се избият един друг, а като свършеше играта, почти го правеха. Топката се хвърляше във въздуха и всички се втурваха към нея, като ставаше голям сблъсък от вдигнати стикове, независимо, че топката почти винаги падаше през тях на земята. След това започваха да я изравят от пръстта и дърпаха стиковете на другите, за да ги изтръгнат от ръцете им. Получаваше се една много объркана купчина мъже, а топката беше не по-голяма от орех, така че зрителите едва ли можеха да кажат какво става, докато играчът с топката не се отскубне и хукне да бяга.

Играчите се блъскаха един в друг при измъкването, като се чуваха както звукът от мокрото шляпване на кожа в кожа, така и дълбокото издумтяване от сблъсъка на сто и петдесет — сто и осемдесет килограма месо и вътрешни органи. После се търкаляха по земята, влизаха в схватка двама по двама, дори когато топката беше в някой друг и той също беше повален, така че по всяко време едновременно вървяха и по два-три мача борба, абсолютно без връзка с набирането на точки. Топката беше толкова малка, че можеше да я пъхнеш в устата си, и бегачите правеха точно това, спринтираха до вратата, после изваждаха с пръсти олигавената топка и я вдигаха високо за голяма радост на поддръжниците си.

Това беше спорт, при който реферите носеха дълги, здрави камшици и ги използваха с голям ентусиазъм, както сметнеха за уместно, срещу играчите, като очертаваха червени ивици върху телата на двойка сбили се играчи, които прекалено дълго се търкаляха по земята, или удряха безразборно всички играчи, когато играта биваше докарвана до големи скупчвания, при което някои мъже хапеха и се душаха един друг, скубеха коси и извиваха пръсти, а тези най-отдолу само се молеха да не се задушат. Писателите неизменно намираха играта за очарователна и Ленгъм не беше изключение. Аз играх средно добре този ден и бях особено добър в техниката със стика, макар че явно ми липсваше скоростта на по-младите мъже при бягането с топката. Когато играта свърши, имах няколко малки рани, които кървяха, на пищяла и по ръцете, имах и дълга червена одраскана ивица от слепоочието до брадичката — и бях, без съмнение, ухилен до ушите от удоволствието, което играта ми даваше, въпреки че моят отбор загуби.

Следващият ден беше неделя и аз заведох Ленгъм на църква, където всички се молихме на Спасителя и бяхме трезви като дякони. Цялата служба се водеше на чероки, така че аз играех ролята на гид и преводач на Ленгъм, като се бях надвесил като сянка близо до него на църковната пейка и му шепнех в ухото думите на проповедта и химните, а той беше поразен от ораторските способности и поетичното цветисто изразяване на говорителите.

Ленгъм и аз се разделихме като приятели, а когато книгата му излезе, спомням си как си помислих, че главата, посветена на Уейя, беше написана с повече симпатия, отколкото се бях надявал. Той преразказваше историята на Чарли точно както аз му я бях разказал и описваше селището и околностите като успешен социален експеримент, а Беър като фигура от друго време, достоен да бъде излят от бронз. Ленгъм съобщаваше с голяма точност, че аз разширявам нашата поземлена собственост с френетична скорост, особено в райони, които са били в Нацията. Откъде идваха парите, той не можеше да обясни, казваше само, че моята собственост вече е в огромни размери и че няма никакви признаци да забавя темпото.

После, за нещастие, се впускаше по-надълбоко. Моят живот до този момент, пишеше той, беше разказ за пленничество, обърнат наопаки. Докато в миналия век Мери Роуландсън[1] и много други били взети насила от индианците, семействата им били избити, те изпаднали в ужас, били транспортирани в ревящата пустош, аз бях тласнат в пустошта от моите собствени роднини, след като родителите ми починали, и вече съм бил преживял този ужас. И вместо да поискам да ме вземат от дивата пустош, където съм се намирал, и да ме върнат вкъщи, аз съм си създал дом, там, където съм попаднал.

В края на главата Ленгъм цитираше Калхун, който вероятно му беше разказал всичко това, макар че аз имах пари да живея, където си избера, само че не се чувствах добре, когато пребивавах дълго във външния свят и можех само да правя екскурзии по за няколко месеца. Ако останех малко по-дълго, започвах да изпитвам безпокойство и паника, които не ме напускаха, докато не се оттеглех в далечния си търговски пункт.

Последните редове от главата звучаха горе-долу така:

Въпреки това, когато го видите там в пустошта, трудно е да се каже какво е той за тези хора. Едно е сигурно, описват го като адвокат, гид, търговски посредник, съветник, приятел. Но той по-скоро изглежда един между тях, отколкото един от тях. Въпреки че е израснал и възмъжал сред тези хора, той е тъжно изолиран, около него витае чувството, че не принадлежи истински никъде, нито при тях, нито някъде другаде.

[1] Мери Роуландсън от Ланкастър, щата Масачузетс, попаднала в плен на индианците с трите си деца през 1682 г. Описва кошмара на тримесечното си пленничество в книга. — Бел.ред. ↑

3

Няколко години парите просто валяха, като че ли никога нямаше да свършат. Още по-голям брой магазини, сделки с недвижими имоти, инвестиции. Все още практикувах право, но само в случаи, които засягаха прехвърляне на земя и смяна на собственост. Построих хубава къща, нямаща нищо общо с модела на Федърстоун в Краншоу, беше повече в стила на Поплар Форест на Джеферсън, която бях посетил по време на едно от пътуванията си до Вашингтон, няколко години след като старият гений беше починал, а малката красива лятна къща се обитаваше от семейство, което не правеше нищо, а само се оплакваше от неудобствата й, бяха зазидали с тухли високите прозорци един по един, докато къщата беше заприличала на бастион без укреплението. Моята къща обаче, явно под влиянието на великия мъж, беше малко по-голяма от неговата, беше направена с местни речни камъни, вместо с тухли, и показваше скромно подобрение по отношение на прозорците и коридорите. Аз сам начертах плановете и в продължение на цяла година хора, живеещи в радиус от трийсет километра, изкарваха прехраната си, като пренасяха камъни, изсичаха парапет за ниската ограда и цепеха плочи за покрива. Пасищата бяха разчистени, пъновете бяха извадени от земята като кътни зъби с помощта на волове, а черната почва, където беше гората, беше засадена с трева. Беше построен обор за Уейвърли и още коне, за които предвиждах една дузина ясли и кучешки колиби за половин дузина кучета птичари. Бяха изорани градински лехи, артистично подредени и засадени със зеленчуци, билки и цветя. Беше изкопано езеро, което беше зарибено с пъстърва и костур, така че когато исках пържена риба, можех да я имам на момента. Един човек работи цяла седмица, за да направи отвор през един голям камък, после други мъже прокараха през него тръби от кухи тополови стъбла от извора на хълма на четирийсет тръби разстояние, за да има Уейвърли постоянно прясна вода за пиене.

Когато къщата беше готова — остана само да се окачат полилеите, които още не бяха пристигнали от Чарлстън — се нанесох, като си мислех, че най-после съм си създал истински дом, ще живея постоянно в него и ще го напусна само, когато шестима яки мъже вдигнат ковчега ми, за да го пренесат до горните пасища, където ще ме погребат до мястото, което съм определил за Уейвърли, който прекарва дните си под сянката на дряна, освен когато от време на време реши да се втурне по диагонал от единия до другия край на пасището с голяма скорост и с опашка, вдигната във въздуха като в миналите дни, и парчета скъп пресен торф се разхвърчаваха във въздуха след него. Сега мога да призная, че градях въздушни кули и си мислех, че някой ден обстоятелствата щяха да доведат Клеър да живее с нас и накрая ще се присъедини към нас на горното пасище и така по някакъв начин нощната ни езда отпреди много време няма никога да свърши.

Къщата беше готова в края на май. Последва юни, заля ни с мокрота, без да му мигне окото, времето беше толкова мъгливо и студено, че държах камината в приемната запалена денонощно. Повечето дни прекарвах на предната веранда, увит в юрган, за да ме предпазва от влагата, четях Овидий и Симс[1] и други неща, които не бяха нещо толкова забележително, че да ги запазя в спомените си. Страниците се просмукваха от влагата във въздуха и ставаха меки като кухненска кърпа, а подвързията се издуваше и изкорубваше. Като се уморях да чета, гледах как дъждът пада по черното лице на реката. Как рижите крави стоят тъжно в новото пасище, всичките обърнати в една посока, а дъждът ги шиба по гърбовете и се оттича от тях във формата на сталактити от кал, полепнала по увисналите им кореми. През особено студените дни мъглата падаше толкова гъста в долината, че не можех да видя тополите, които растяха на брега на реката, въпреки че чувах шума от водата, която се блъскаше в камъните. После вятърът разкарваше мъглата от реката и залива, а дъждът падаше тежко и косо, оставяйки резки във въздуха, които изглеждаха като мръсен канап.

Огромен брой хора работеха в имението. Някои живееха в къщата, други в постройки около нея. Забелязах, че всички живеят богато, към което аз се чувствах просто съпричастен и знаех, че докато са наети на работа, имението ще се поддържа добре, дори и да не живеех в него.

В края на месеца стегнах два дебели вързопа и тръгнах на път с една нова сива кобила. Уейвърли тичаше в тръс покрай оградата, с артрит в ставите, с изправена глава и изпънати назад уши, обиден, че е изоставен. Единственото, с което можех да го успокоя, като минавах покрай него, беше да му кажа високо колко добър и красив кон е и че като се върна, ще отидем да пояздим заедно до дефилето.

През следващите няколко години може да се каже, че живеех в движение, преспивах в кръчми, пансиони и хотели, при политически познати и в частни имения, когато пътувах по бизнес. Пощата си получавах на редовните места, кореспонденцията ми с незаменимия Телънт. Той надзираваше младите служители, които работеха за мен в различните магазини и другите предприятия. Бяха умни момчета, всяко на възраст между четиринайсет и седемнайсет години, и никой от тях не беше обвързан с договор. Работеха на надница и можеха да напуснат, когато пожелаят.

Пътувах като бесен през тези години: до Савана, Чарлстън, Уилмингтън, Вашингтон, Ню Йорк, Филаделфия и други по-незначителни места между тях. Имах една карта, потъмняла от линиите, прокарани с мастило, на пътищата, които изминавах, накрая драсканиците заприличаха на писмо, написано на някакъв неразгадаем език. Пътувах на кон, с карета, корабчета и параходи. Прекарвах по една нощ в хотели и таверни, а когато се налагаше, си устройвах бивак в гората. Всеки следобед, когато сенките се издължаваха, имах чувството, че съм без дом в света. Скитащ и тъжен. По-голямата част от пътуването биваше без цел, извършвано от чувство на отчаяние, сякаш бягах от преследвачи. В известен смисъл беше романтично. Особено ако го прави някой друг, а не ти самият.

Сам в огромния свят аз се държах почти като многото други сравнително млади мъже от Юга, които бяха богати и свободни преди войната. Ловувахме, залагахме, ходехме по вечери и танцови забави, а във времето, което оставаше свободно, много от нас адвокатстваха, други от нас биваха избирани да работят на обществени служби, работа, която не отнемаше кой знае колко време. Конете за нас бяха като религия и можехме безкрайно дълго да говорим за физическите им качества, способности и характер. Най-лошият от нас можеше да запълни цяла вечер с подробно описание на стила си за скачане върху коня и поведението и реакциите на коня при приближаване на ограда. Бихме вървели цяла миля, за да хванем кон, който ще яздим стотина ярда, търгувахме и разменяхме коне помежду си така често, както бедните мъже разменяха джобните си ножчета.

Частта от живота ми във Вашингтон беше предимно хладен бизнес в полза на народа на Беър и на мен лично и вярвам, най-общо, в служба на честността и справедливостта. Бях научил пътищата, по които властта преминава през този град, големите канали, поточетата и ручейчетата, и можех да лавирам, възползвайки се от всички тях, с помощта на приятелства, които бях създал през миналите години, въпреки че ми липсваше Крокет и ми ставаше тъжно, като виждах как Калхун остарява и посивява, а умът му се размътва.

Във Вашингтон през тези дни спечелването и загубата на схватка беше страничен въпрос. Основната идея беше да запазиш козовете си за игра. Бях усвоил начини да оставям нещата нерешени с години, използвайки различни стратегии, никоя от които не изискваше пари. Провеждах петдесет объркани малки действия във всички посоки, за да спечеля главната битка. И никога не спирах.

Например, въпреки че от военния департамент все още искаха да ни изпратят в Териториите, аз задържах правителството с аргумента, че е честно хората на Беър да участват в изплащането на земята от старата Нация. Защо не? Обстоятелството, че хората на Беър бяха собственици на земя и не са живели на територията на Нацията по време на преместването беше встрани от въпроса. И ако Америка не защитава правото на частна собственост, какво тогава защитава? Земята на Нацията беше нашето наследство, родина на прадедите ни. Свещени места и така нататък. Загубени завинаги. И — между другото — коя земя не е свята? Всичката е свята. Всичката е свята, иначе заслужава само да се изходиш на нея. Не е възможно да конструираш аргумент, който да натежи срещу последното твърдение, а също така е трудно да се живее според стриктните му изисквания.

Още предявявах искането, че на хората на Беър се полага същото заплащане, което останалите индианци от Нацията са получили за пътни разходи до териториите: 53,33 долара на глава на човек, плюс шест процента лихва, начислявана годишно. Фактът, че хората на Беър не са пътували на запад, не ме смущаваше ни най-малко. Той нямаше връзка с аргумента. А на лихвата особено концентрирах вниманието си, тъй като тя започваше да тече от преместването и продължаваше да се трупа през годините след него.

Когато нямах среща с някой, който може да помогне за придвижването на нашата кауза, сядах на бюрото си в Индиан Куин, пиех чаша след чаша черно кафе и пишех писма до членове на конгреса, до асистенти в различни агенции и подсекретари. Нанизан ред от мастило, проточващ се все повече и повече, с отпратка в миналото и с искане на бъдеще. Спомени и надежда се въртяха в нескончаема пътека от хартия. Би било лесно да се гледа на всички тези, изписани с черно страници като на нещо крайно абстрактно, ако в най-добрия случай специфичната реалност се изразяваше от друг вид хартия под формата на валута. Но действителността беше друга. Тя намираше най-вярното си изражение в нещо толкова фундаментално като пръстта. Земята. И в края на краищата в живота — растения, животни и хора — които могат да съществуват отгоре й. Никога не позволявах това да се изплъзне от съзнанието ми.

В крайна сметка нито загубих, нито спечелих от престоите си във Вашингтон. Както казах, не в това беше смисълът. Аз задържах топката в играта, а през това време нашата територия се разрастваше и ставаше доста автономна, поне доколкото модерният свят позволяваше.

През този период на скитничество бях излязъл една съботна вечер в Чарлстън, като си търсех забавление. Улиците — пълни с хора. Избор много, и здравословен, и обратно. Помислих си да вляза в един цирк с бълхи, за който се казваше, че дал представление за предишния крал на Англия. Представях си краля като някакъв дебел пияница, дядка с перука, прегърбен над малка масичка с миниатюрни трапци, люшкащи се насам-натам, карусели и изправени колела. Старецът с голямо увеличително стъкло в ръка, с едно око присвито, а другото подуто като пуешко яйце от увеличителното стъкло, ирисът, воднистосин, а останалото — жълто като лой и нарязано от кръвоносни съдове, на зигзаг като червени стрели на светкавици. Мислех си, че всички тези великолепни специални бълхи, които бяха попаднали под кралския взор, трябва със сигурност вече да са умрели, защото дори и бълхи с изключителен талант живеят кратко. Тогава какъв е смисълът?

По-надолу по улицата платих солените петдесет цента и влязох в един малък театър. Публиката се въртеше, насядала на дървени столове. Намазаните с мазнина дъски на пода скърцаха под краката им. Право насреща един млад мъж, в някаква неопределена военна куртка от син вълнен плат със златни копчета и кантове на ръкавите, излезе на сцената, запали газовото осветление и увеличи пламъчетата. Метални огледала фокусираха жълтата си светлина върху затворените завеси на сцената, на които беше изрисуван прекрасен мотив от син океан и тримачтов кораб, който се движи напреко през накъсани линии от бели вълни. Дуо от струнни инструменти — банджо и цигулка — заеха местата си в единия край на сцената. Разказвачът, в кремав платнен костюм и увиснала черна вратовръзка, се появи и застана зад певицата в другия край. Завесата трепна, отвори се и откри огромно платно, опънато от единия до другия край на сцената на две макари, по-високи от човешки ръст. С грамадни букви с триизмерни сенки беше изписано: МАМОНТОВИЯТ ПАНТОСКОП ОТ РЕКА МИСИСИПИ НА БРАВАРД, като думите бяха обградени с орнаменти, предполагащи антични ръкописи. Музикантите засвириха някаква тържествена музика, а някъде, без да се вижда, някой завъртя манивела. Механизми защракаха, лагери застъргаха, чуваха се през музиката, а платното започна бавно да се движи през сцената, като се навиваше от пълната макара в празната. Беше обявено, че картината е дълга пет километра и показването й ще отнеме почти цялата вечер.

Разказвачът изрева „Ето я могъщата Мисисипи“.

Първите сцени показаха параход, чиито палуби, галерии и дълги салони бяха препълнени с много индивидуални портрети на пасажери, всеки представен по начин, определящ неговата класа и професия. Тенекеджии, духачи на стъкло, вентрилоквисти, комарджии, крадци, зъболечители и голямо разнообразие от търговци и доверители; плантатори, пътуващи дами и техните прислужници, търсачи на щастие и актриси, едва ли по-порядъчни от проститутките, ако се съдеше по вида им. Ние, публиката, трябваше да си представим, че сме сред тези пилигрими, които пътешестват по реката и всеки момент се натъкват на опасностите и изкушенията на пътуването.

Макарите продължаваха да се въртят, минаваше се покрай речните брегове. Разминавахме се с други кораби, един от тях, блестящо осветен, намиращ се на сушата върху някаква плитчина, после минахме покрай два разрушени кораба с колела отзад в голям безпорядък, носещи се по повърхността, след като се бяха сблъскали. За многото градове, покрай които минавахме, казаха, че са представени с отлична точност, всеки с камбанариите на църквите си, с белите къщи и доковете с дървен материал, където се качваха пасажери и се товареха стоки, като разказвачът съобщаваше имената им и добавяше по нещо отличително за всеки, дори да беше само, че жителите им са известни с хубавото си сирене и честността си.

Музикантите свиреха някаква бавна, приятна мелодия за спокойните сцени от преминаването надолу по реката. Но когато корабът минаваше покрай някое индианско селище в горния край на реката, музикантът на банджото вземаше барабани и биеше прост четиритактов ритъм с ударение на последния такт. По-късно, когато преминаваха сцени с танцова забава в плевнята, цигуларят засвирваше жига. Нататък по реката, където роби танцуваха пред колибите си, изпълнителят на банджо засвири соло.

Мислех си, че небето е особено сполучливо направено. Жълта лунна светлина през накъсани облаци, изгрев на слънцето през прозрачна речна мъгла. Сини и сиви дни се редуваха в ритъм, наподобявайки реалния живот. Задаваха се черни бури, светкавиците се забиваха надолу, а всичко това се подсилваше от умна манипулация с лампи и цветни филтри, прозрачни екрани и рефлектори. В съответни моменти се правеше дим, който се стелеше по сцената, имитирайки мъгла.

Реката продължаваше и продължаваше в цялата си разновидност и еднаквост. Приискваше ти се да пътуваш, да си на открития път, да минаваш през безброй градове, всеки различен по някакъв едва доловим начин от предходния. Да срещаш хора, които ще улеснят или ще усложнят пътя ти. Да усетиш промените на времето. Да почувстваш извивките на континента, над които преминаваш. Бавното движение на пейзажа, който непрекъснато сменяше израза си. Солници, равнинни борови гори, планини и реки. И, разбира се, някъде там на територията отвъд Мисисипи, разкрасявайки представлението, беше Клеър.

Когато пантоскопът се беше извъртял до края с изглед на небесната линия на Ню Орлиънс, моето одобрение нямаше граници. Скочих на крака и аплодирах, докато дланите ми изтръпнаха.

На следващата сутрин се качих на коня и отпътувах. Движех се на запад през пясъчни хълмове, борови гори, обрасли с тръстика потоци и равнинни места с ниски палми. После навлязох в пуста земя и блато с кипариси, равна и водниста страна, където дърветата бяха обрасли със сив мъх, увиснал като брада от всяка клонка. Това беше страна, която будеше нощни страхове и навеждаше на тъжни мисли. На оскъдната суха земя под дърветата се очертаваха зле осветени пътеки от диви коне, диви прасета и червени вълци. Сезонът ставаше все по-благоприятен за насекомите и в лагера си аз неуспешно се опитвах да горя говежда тор, кори и отровни лозници, за да се предпазя от разните кръвопийци. После се запознах с едно чернокосо семейство с прашен цвят на кожата — скитници със смесена кръв, които ми показаха как да приготвям тъмна миризлива паста от мас, билки и парчета от риба, която да прогонва поне комарите, след което спях малко по-добре. Макар че и след това прекарах не една дълга нощ в блатата, като непрекъснато се будех с пушка в скута, защото алигатори, мечки и пантери кашляха, ръмжаха и шляпаха в нощта, а понякога очите им светеха с блясък като въглени в печка, в кръг около светлината на огъня.

Като излязох от другата страна на мокрото землище, където пак имаше хора, пред мен, докъдето погледът ми стигаше, се простираха огромни равни полета, засадени главно с памук и индиго, само тук-таме се виждаше по някое оризище. Големи групи роби се трудеха в тях, все под надзора на злобни, дребни, бели мъже на коне.

Пътувах няколко седмици така на запад, пресичайки тази изпълнена с роби страна, докато накрая навлязох в територия с малки прашни градчета с по една улица, разпръснати из сечищата сред огромните борови гори. Просто минавах през градовете, рядко спирах дори да попитам за имената им. На едно такова място наоколо нямаше никого и единственият звук, който се чуваше, беше от копитата на коня ми, потъващ в праха на улицата. Една катафалка, боядисана с лъскав черен лак, се появи срещу мен. Теглеха я четири коня и беше украсена с избелели черни щраусови пера. Въпреки че се почувствах странно притеснен от една такава пищна показност за такова просто нещо като смъртта, все пак спрях коня и свалих шапка. Когато катафалката минаваше покрай мен, кочияшът ми кимна с глава, а през стъклените прозорци видях отворен ковчег. Мярна ми се бледа кожа, профил на млада жена с остър нос, после всички отминаха.

Яздех сутрин, спях по обяд, стрелях по птици и катерици за вечеря, после пак яздех почти до здрач. Поддържах оскъдна кореспонденция с верния ми Телънт. Парите и писмата, свързани с бизнеса, трябваше да ме чакат в определени банки на по-големите градове.

В открито поле хората понякога ме настаняваха за през нощта, спях във всякакъв вид къщи, от колониални, големи и представителни жилища до траперски колиби, обитателите на едните нямаха представа за съществуването на другите и в никоя от двата вида нямаше книги, за които да се води разговор, само религиозни трактати, отпечатани по жалък начин на хартия, не по-здрава от креп. Колкото по-навътре стигах, толкова по-незаинтересовани ставаха хората. Но с всеки ден от пътуването си наблюдавах с безкрайно възхищение разнообразието на контурите, които земята оформяше, отбелязвах какви води и климат имаше на различните места и какви видове растения и животни са обичани или насърчавани достатъчно, за да могат да виреят на тях.

Като продължавах да пътувам, записвах в дневника си пътните табели, покрай които минавах, указващи следващия град по пътя и колко мили има до него. По-специално започнах да броя и да записвам дупките от куршуми в табелите и всеки път се чудех дали броят означаваше нещо за указания град. Дали дванайсет дупки предупреждаваха за нещо, което три изключваха? Дали непокътната табела предвещава град на ангели? Дали табела, разкъсана на парчета, означава, че настъпва ад, кръвопролитие? Колкото по-навътре стигах, толкова повече вярвах, че съм способен да разбирам представящите ми се скрити взаимовръзки.

Югозападът изглеждаше жалко и потънало в невежество място, където всеки малък град имаше яма с окървавени стърготини, върху които се водеха борби с петли и кучетата, а хората се биеха за залагания. Така че свърнах на северозапад и прекосих един ъгъл на Мисисипи, незначителен щат, непоносимо равен, на който обърнах толкова внимание, колкото заслужаваше.

По този път някак неусетно стигнах до Мемфис. Влязох в него през нощта, беше осветен като в деня на Страшния съд, изпълнен с хора, които на вълни се стичаха по улиците надолу към реката. Почувствах се донякъде смутен от толкова народ. Не беше весело изведнъж да се озовеш сред толкова много хора, появили се внезапно тук на запад. Имаше музика от цигулка и банджо, китара и пиано, която идваше от входовете на кръчмите и публичните домове, а първото място, в което влязох, за да изпия нещо, беше препълнено с полуголи жени, дрехите им толкова оскъдни, че човек не би могъл да събере достатъчно плат от всичките, за да изчисти с него пълнителя на пушката си, и те даваха ясно да се разбере от всеки, който влезеше, че са готови да разтворят краката си за едно питие или каквато и да е щатска деноминация на хартиения долар, даже и за пари от Джорджия. Нито Вашингтон, нито Чарлстън ме бяха подготвили напълно за такова място.

Наех стая в хотел и през следващите дни открих, че в град като Мемфис хората се държат, сякаш всеки ден е ден, в който съдът заседава. Те просто кръжаха наоколо на големи тълпи, пиеха, развратничеха и слушаха музика. Нощем големите речни кораби бяха облени в ярка светлина, а бляскавите намотки на въжетата върху доковете трептяха с дълги отражения върху черната шир на реката.

Парите, които трябваше да ми бъдат изпратени в банката, не бяха пристигнали. Чаках дни наред. Следобед се разхождах до реката, отбивах се в някой бар с мръсен под и сламен покрив на навеса, сядах на някоя маса, четях старото си момчешко копие на Вертер, пиех топла бира и наблюдавах белите речни кораби, които бавно пенеха водата срещу течението, отправени към Сент Луис или по пищното долно течение към Ню Орлиънс. Черният дим от комините им беше толкова гъст, че хвърляше сянка върху реката.

Смятах, че от другата страна на Мисисипи не съществува почти нищо, освен празният пейзаж и Клеър.

Малки кафяви жабки живееха в калта на речния бряг, а мишелови с розови глави се спускаха в пиянски криволици от небето, нагазваха в калта и ги ядяха, а понякога сделката между двете страни ставаше до самия крак на масата ми. Стоях, докато светлината върху унилото червено лице на реката наклонеше към вечерта и книгата ми ставаше нечетлива. Освен това бях я чел толкова много пъти през годините, че кафявата кожа беше потъмняла от пръстите ми, златните букви на тясното гръбче бяха изцяло изтрити, а аз почти знаех съдържанието наизуст. Полетата бяха издраскани с мисли, написани с молив през миналите години, от повечето от които сега ми се искаше да се отърва, защото ги преценявах като юношески.

Великата река разделяше страната както нож разрязва парче месо на две. Огромното пространство, което се намираше от другата страна на западния бряг, ми даваше чувство за празнота, която ме плашеше и в същото време ме теглеше към себе си, една част от мен искаше да се обърна и да се прибера вкъщи. Другата част искаше да пресека реката, по какъвто и да е възможен начин и просто да продължа да се движа през пустата земя, за да видя какво предлага и с какво заплашва всеки ден, докато накрая умра или стигна до Тихия океан на територията на Калифорния.

Един ден, порядъчно пиян, сложих лист от тръстика, взет от реката, във Вертер, за да отбележа мястото, до което бях стигнал, и отидох до ръба на водата, съблякох се по бельо и заплувах. Не страдах от романтичната идея, че плувам към Клеър. Колко патетично би било. Да пропътуваш цяла голяма част от континента просто заради един копнеж с вероятността накрая на пътуването да се окажеш нежелан.

Аз просто исках байроновски Дарданели, плуване до другия бряг. Нещо, с което да се хваля следващите петдесет години, макар че това нямаше да остави такива дълбоки и вечни следи, каквито бяха ивиците от нокти върху тялото на Беър. Нещата бяха наред някъде до средата, но след това реката взе превес и ме повлече по течението. Никога не съм бил измежду най-добрите плувци. Борех се по посока на запад, но реката ме влачеше по своя си път, на юг. Когато накрая с голямо усилие можах да стигна до брега, бях се отдалечил много от града и се намирах пак на източния бряг. Измъкнах се от водата, трябваше да газя в кални плитчини и да стъпвам по остри ръбове, за да се върна до сламения бар. Барманът ми наля топла мътна бира, а аз седнах и пих, и се суших на слънцето, докато калта започна да се напуква в геометрични форми по ръцете и краката ми и можех да я махна като я разтъркам с длан.

На следващия ден парите пристигнаха. Много ми помогнаха.

След две седмици яздех по главната улица на новата столица на новата Нация, Талекуа. С надежда да открия Клеър веднага се взирах във всяка жена, която вървеше или яздеше. Отминах някакъв магазин, а един млад мъж, който излизаше от вратата, ме изгледа продължително и строго. Продължих да вървя, но забелязах с ъгъла на окото си, че той се спуска пред входа на магазина по посока към мен. Носеше пистолет в калъф на бедрото като стрелец и ме пронизваше с поглед.

Когато стигнах до хотела, той все още вървеше след мен. Спрях кобилата си така, че като сляза от седлото, тя да е между мен и него. Когато бях стъпил с два крака на земята, сложих ръка върху дръжката на пистолета на кръста ми.

Мъжът застана от другата страна на кобилата, така че бяхме един срещу друг, разделени от извивката на седлото.

Той каза:

— Аз те познавам.

Е, аз пък не го познавах. Беше почти пълнокръвен индианец, кожата му загоряла от прерийния вятър, имаше цвета на намазана с мазнина кожа, беше облечен с прашно, прекалено дълго черно палто върху джинси и бяла риза без яка, цялата ръждива около врата. Големи, кафяви, грубо изработени ботуши. Приличаше на фермер, облечен като за града. Казах:

— Имате предимство пред мен, сър.

— Прекарахме известно време заедно. Горе, на Дълбокия поток.

— Дълбокия поток?

— Хубава каша готвехте.

— От овесени ядки ли?

— Също, бяхме заедно долу край реката. На едно равно място.

Мястото на убийството.

— Васетон — казах аз.

Той заобиколи кобилата откъм главата и ме заоглежда от глава до пети. Десният пеш на палтото му беше затъкнат зад кобура. Васетон беше пораснал много.

Какво се прави в такива случаи? Протегнах ръка за здрависване.

Той погледна ръката ми и после, тъй като нямаше по-добра идея, се здрависа. Когато поемах мазолестата му ръка, беше все едно, че стискам кравешки рог.

След като си си стиснал ръцете с някой, готов да извади пистолета си срещу тебе, какво казваш?

Васетон гледаше надолу.

— Ти можеше да го спасиш — каза той.

— Не зависеше от мене — отговорих аз. — Може би си спомняш, че имаше цяла армия войници и наемници от Тенеси, които командваха през лятото и есента.

— Ти можеше да направиш нещо.

— Спасихме каквото можахме.

Васетон погледна замислено надолу по улицата. Но на мен ми бяха известни игрите със стрелба, за да не поглеждам в същата посока, даже не и в лицето му. Следях ръката, стискаща в юмрук пистолета.

Той каза:

— Отдавна искам да те убия.

Ако бях на негово място и аз щях да искам да бъда убит. Така че от моя страна нямаше много лоши чувства.

— Имай предвид следното, като съдиш. Никой от нас, нито аз, нито Беър, нито някой друг, беше посякъл войници. Вашите хора ни поставиха в опасност. Сключихме единствената възможна сделка. Вие ни бяхте притиснали в стената.

— Не беше честно това, което направихте.

— Какво смяташ, че би трябвало да направим по-различно?

— Това, което направихте, не беше честно.

Той все още гледаше встрани.

— Гледай в мен — казах аз.

И той ме погледна. Очи в очи.

— Ще се съглася с теб — казах аз. — Това, което се случи, беше несправедливо. Беше несправедливо от самото начало. Но какво друго ни оставаше? Не го казвам като оправдание. Искам да видя дали е имало някакво решение, което ни е убягнало.

— Не знам.

— И аз не знам. И то не защото не съм мислил по този въпрос.

Васетон погледна пак надолу по улицата, мъчейки се да реши как да постъпи. Казах:

— Ако има бар в града, защо не оправиш пеша на палтото си, да скриеш пистолета, да седнем да изпием нещо заедно и да не се убиваме днес.

Той беше разумно момче, винаги е бил. Прие предложението ми и каза да го наричам Вашингтон. Времената се били променили.

Аз черпех, така че, разбира се, пихме от най-доброто, което имаха, което поне беше от Тенеси, второто най-добро след шотландското, и не по съвпадение, а по директно потекло. Изпихме по три-четири чаши и разговаряхме за нашата планинската родна страна, как е била и как се е променила, откакто Вашингтон последно я е видял. После, в момент на дружелюбност, породена от уискито, се съгласихме да изброим всички цветове, с които планината и горите се променяха. Всеки нюанс между черното и бялото.

Състезавахме се кой ще намери повече изключения, но не можехме да преброим точките си. Дори не си направихме труда да споменаваме зеленото. Без никакво съмнение, всеки негов оттенък би могъл да се припише на родната ни земя. Отидохме направо на червеното, но установихме, че всички багри, от най-бледо розово до цвета на засъхнала кръв, можеха да се намерят в листата, цветята, нещо друго, или в есенните залези на слънцето. Продължихме с цветовете, дори всички оттенъци на виолетовото, включително и кафеникаво-виолетовото. И жълтото, включващо цвета на кадмия, за който трябваше да обясня на Вашингтон, и той мигновено назова цвете и едно листо като примери. Със сините неща беше малко трудно, но успяхме да покрием всички нюанси от яйце на врабче до индиговото синьо на димитровчето и невъзможния за назоваване цвят на най-високите върхове през лятото, малко преди напълно да се стъмни. Изпихме по още едно уиски, за да отбележим патовото положение.

Вашингтон каза, че не бил свикнал с този край на прерията и смятал, че голямата равна пустош на запад е като водовъртеж в река, като място с пиявици, изсмуква те до пълно разрушение, докато нагънатите планини от детските му години го предпазвали, сякаш бил сгушен в ръцете на Спасителя.

— Значи теб те спасиха? — казах аз.

— Донякъде. Достатъчно е да те види човек и да се плъзне назад.

— Върни се вкъщи. Някой ден, не чакай дълго, просто метни крак на коня и се върни. Ще ти намерим място.

На улицата отвън си стиснахме ръцете и тръгнахме да се разделяме. Тогава аз казах:

— Дойдох тук, за да потърся Клеър Федърстоун.

— Извън града е. Голяма тухлена къща. Няма как да не я видиш.

Наистина беше трудно да я пропусна. Формите й изпъкнаха в паметта ми. Краншоу. Масивна тухлена постройка и редица бели колони пред верандата.

Почуках на вратата. Дадох картичката си на същата жена, която ми я върна преди няколко години, сега малко по-побеляла и по-пълна. Въведе ме в салон, където поседях доста време, слушайки махалото на един голям часовник, което отбелязваше времето във всеки край на арката, която описваше.

Клеър се появи тържествено. Беше се променила малко, беше станала изцяло жена.

— Защо си тук? — попита тя. Каза го някак в крачка, едва влязла през вратата.

Аз бях изминал на кон хиляда мили[2] и беше глупаво да очаквам, че още на първата ни среща ще се хвърлим един към друг, зъбите ни ще се удрят в нетърпелива първа целувка, както беше в старите дни. Поклатих глава, обърнах длани нагоре. Жестове на объркване и поражение.

— Исках отново да те видя — казах аз.

— Можеше да пишеш и да кажеш, че идваш.

— Беше малко спонтанно пътуване.

— Колко време пътува?

— Тръгнах от Чарлстън през пролетта.

Тя събра месеците наум и каза:

— Можеше да пишеш — но го изрече по-меко.

— Не бях сигурен дали ще стигна. Идвам много отдалече.

Седнахме. Поръча чай. Имахме един момент. Спомени и така нататък. Славните дни на младостта. Крилатата колесница на времето. Всичко много възпитано. Не се позволяваха никакви изгорели от слънцето задници, нито късни нощни съвкупления в реката.

После друга черна жена, по-млада и по-тъмна от тази, която отвори вратата, влезе в приемната, като носеше едно разревано бебе, увито в малки бели одеялца. Виждаше се само личице, голямо колкото лицето на сова, също така кръгло, бледо и свирепо. Като на всички бебета. Ако имаха физическите средства, биха те убили без угризения на съвестта само за да задоволят своите най-малки непосредствени желания. Също като домашните котки, които ако тежаха сто кила, и един ден не биха съжителствали с нас.

Жената подаде бебето на Клеър. Тя го взе в ръце, обърна се встрани от мен и направи някакви приготовления с горната част на дрехите си.

Как може някой да има смелостта да държи нещо толкова хищно до гърдите си? Бог знаеше нещо съществено за природата на своите създания, затова не е дал на бебетата зъби и нокти.

Клеър се обърна към мен през рамо и каза:

— Федърстоун е на езда. Язди с часове всеки ден при всякакво време. Ще се върне чак след като се стъмни. Ще съжалява, че те е изпуснал.

— Е, кажи му, че и аз съжалявам, че съм го изпуснал. Целта ми никога не е била толкова ясна, колкото исках да бъде.

Бяхме любезни до отвращение. Започнах да казвам нещата, които се казват, когато се гласиш да тръгнеш. Клеър се надвеси и ме целуна по бузата. Совата почиваше между нас в свитата в лакътя й ръка. Кимнах леко с глава и тръгнах, без да кажа нищо повече, защото исках да вярвам, че все още ми е останала някаква гордост. Не казах „Пиши ми“ или нещо от този род. Реших, че тази целомъдрена целувка е последният ми контакт с Клеър.

Излизах от двора, когато Федърстоун се появи, яхнал коня си. Беше по-слаб от преди, не много остарял, макар че клонеше вече натам. И все така суетен по отношение на облеклото. Беше облечен в костюм за езда по последна мода и носеше малки закръглени слънчеви очила. Беше без шапка. Косата му все още беше гъста около слепоочията, но подстригана късо и изцяло посребрена, като новоизлята стомана. Ни най-малко не изглеждаше изненадан, че ме вижда в предния си двор. Слезе от коня, пусна поводите и тръгна право към мен.

Протегнах ръка за поздрав, но той се пресегна с широко разтворени ръце и ме сграбчи в мечешка прегръдка.

— Липсваше ми, по дяволите — каза той, след като ме пусна.

Настоя да се разходим. Имаше да ми казва нещо. Не мислеше, че ще му повярвам.

Доста дълго вървяхме, без да говорим, по посока на западния хоризонт. Нищо, което си струва да описвам. Едно от местата, които са в изобилие тук.

Накрая спрях и казах:

— Казвай, каквото имаш да ми казваш и ще видим дали ще ти повярвам или не.

Историята му беше следната: В момента живееше втори живот, след като умрял от смърт, която не одобрил. Случило се преди няколко години, през лошите времена след преместването. Същата нощ младият Ридж и Будино били заклани от хората на Рос в предните им дворове, а жените и децата им гледали през горните прозорци. Старият майор Ридж бил застрелян от засада, докато карал на доктор момче от робите. Месеци след това оцелелите от рода на Ридж се борели с рода на Рос с кръвна омраза. Федърстоун понякога яздел нощем, като се сражавал на страната на рода Ридж. Все едно, че се бил върнал в славните си младежки години — пони клубове, стрелби с револвери и удряне на копита. Рискове и кръв. Лунна светлина и вълшебства. Но в една хладна ръмяща нощ, когато усещал, че е на път да хване настинка, решил да си остане вкъщи. Усещал тежестта на всяка година от напредващата му възраст по болките в ставите на предаващото го тяло. След като вечерял печено пиле с печени сладки картофи и прясно зеле, отишъл в кабинета си и започнал да чете отново някои от духовитите пасажи на Дон Жуан. Два пръста кехлибарено опушено, островно уиски трептяло в чаша от тежко стъкло на масичка от едната му страна. Бил се отпуснал във фотьойла, краката му, обути във високи ботуши, били поставени върху малко столче, дървата в огъня горели слабо, разсечените им на две лица, нашарени и посивели, започвали да съскат, вместо да пукат. А после усетил странна болка от едната страна на главата си. Байрон паднал в скута му. Заспал и в съня си бил умрял като светец, не се събудил дори за кратко, за да осъзнае, че умира. Видът смърт, която Бог дарява на много малко от най-избраните си любимци. Безболезнена и без предизвестие.

И все пак страшно разочароваща. През целия си живот искал да умре на кон, яздейки срещу враговете си в галоп, с пробляскващи револвери и струя пушек от стрелбата, с която да се отбележи минаването му през света.

И аз не одобрявах такава лесна смърт за него и му го казах. Не и смърт с необяснима милост, след като заслужаваше поне справедлив дял от най-лошото, което му се полага, било от божията, било от човешка ръка. Нямаше ни най-малко справедливост в смъртта, която той беше описал. За нас, останалите, наказанието започва някъде преди смъртта с болката, страданието и страха, които я предхождат. И с надеждата, че ще живееш, защото това също е част от наказанието. Защо точно Федърстоун трябваше да се отърве по този начин?

— Изцяло, както и аз го чувствам — каза той. — И затова мисля, че бях върнат обратно. За да ми е по-трудно следващия път. Станах на другата сутрин в зори с умопомрачително главоболие и отмаляла дясна ръка, с увиснал клепач от същата страна. Всички известни признаци на смърт. Но се изправих на крака с огромната решимост да поправя някои неща през втория си живот. И първото нещо, на което обърнах внимание, беше Клеър. Преди не се отнасях с нея съвсем както трябва. Като със съпруга, така да се каже.

— Мили Боже — рекох аз.

— И с теб искам да оправя нещата — каза той.

— Ако се гътнеш точно в този момент, единственото късче справедливост би бил фактът, че двата значителни белега, които криеш и които ще бъдат отнесени в гроба, са от зъбите на Захапката и от куршума на моя револвер.

— Ето, виждаш ли, тъкмо тук грешиш — каза Федърстоун. — Правиш грешката на младия мъж. Трябва да оставиш настрана гнева си. Той няма да те отведе там, където искаш да стигнеш. Той е отрова. И ще се надига в теб като пушек от огън, ако го оставиш. А гневът не подхожда на пораснал човек.

Той се пресегна към мен и ме докосна по рамото. Отново каза:

— Освободи гнева. Остани с нас известно време.

Единственото, което можах да сторя, беше да отблъсна ръката му и да кажа:

— Малко в повече голямо семейно щастие, за да го понесе един ерген.

Метнах се на коня и потеглих.

Яздех на запад. Пътя към Страната на нощта. Но също така, според митологията на рода на майка ми, посоката на началото, където, ако животът ти се е затлачил без всякаква пролука, все още има някаква надежда. Посоката на последния шанс за спасение. Когато слънцето слезе до лицето ми, спрях, за да си устроя бивак.

Спах на голата земя и наблюдавах огромното небе на промеждутъци между кратките заспивания. Нощта беше тъмна, без никаква луна и съвсем безоблачна. Въздухът беше сух, а звездите бяха ярки точки на фона на тъмнината и сякаш имаше много повече от тях, отколкото си спомнях да съм виждал преди. Но после си дадох сметка, че това беше нощта на метеоритните дъждове. Струи от светлина, и тесни, и широки, се извисяваха като дъги над главата ми. Затова извадих телескопа от кожения калъф, разтегнах го, легнах по гръб и облечен в нощната си роба, надничах във вселената. Часове гледах през лупата, все едно, че гледах в кладенец. И колкото по-дълго гледах, толкова по-надълбоко ми се струваше, че виждам. Формата на съзиданието се явяваше като фуния, водовъртеж, паст на животно.

После чух леко шумолене в дългата трева и видях един млад сив вълк с дълги стройни крака да минава покрай единия край на постилката ми, докато минаваше, той ме погледна през дългата си муцуна, в един момент очите ни се приковаха едни в други, а после той отмина, без дори да промени походката си или по някакъв друг начин да покаже каквото и да е отношение, или поне да изрази някакво мнение относно неочакваното ми присъствие.

Когато се събудих малко преди разсъмване, навсякъде около мен се беше образувала тежка роса и горният слой от нощната ми роба беше мокър. Когато слънцето беше току-що изгряло в най-замъгления си вид, изпълзях, изтръсках робата си, като я разклащах силно. Капки вода се разсипаха в кръг около мене с цветовете на дъгата в сутрешната светлина. Качих се на коня и потеглих на изток. Влизах обратно в Америка, а после през Тенеси се отправях към дома.

Когато стигнах последния планински процеп, беше есен, ръмеше, а мъглата беше толкова гъста, че не можех да виждам по-далече от ушите на коня. Иначе изгледът би стигнал много далече надолу по познатия начупен пейзаж. Трябва да съм пресякъл басейните на много потоци, които се събираха заедно, за да се влеят в реката до Уейя. Хладният влажен въздух миришеше на мокри развиващи се и гниещи мъртви листа. Ястреб с червена опашка беше кацнал на един бор. Гледаше право в мен, докато изтръскваше водата от перата си. Разпери криле и опашка и се спусна към мен — или може би искаше да ме нападне. Стори ми се от погледа му, че ме познава, и протегнах ръка напред във въздуха като за поздрав, защото предположих, че ястребът представлява самите планини, че е посланик, чиято задача беше да ме поздрави със завръщането ми.

[1] Уилям Гилмор Симс (1806–1870) е американски автор на разкази, романи, биографии, високо ценен и от Севера, и от Юга. Издал е и 19 стихосбирки, най-добрата е „Стихове“ от 1853 г. — Бел.ред. ↑

[2] Хиляда и шестстотин километра. — Бел.ред. ↑

4

Обратно в стопанството установих, че през дългото ми отсъствие къщата беше окупирана от увеличилото се племе дългоглави, на сини петна, кучета птичари. Изкачих предните стълби и две от тях, заспали на огрения от слънцето ъгъл на верандата, изръмжаха срещу мен, без да си направят труда да вдигнат глави. Мъхът от козината на предните им крака и този, израснал по кожата на ушите им се беше усукал на възли, беше събрал бодили и въшки. Вътре в къщата друга двойка кучета се бяха разположили на кафявия кожен диван в приемната и той целият беше надран от режещите нокти на краката им, същото се беше случило и с тъмно боядисаните чамови дъски на пода. Въздушни кълбета от сребристосини кучешки косми с размера на мишки се стелеха по пода, събираха се в ъглите и се увиваха около краката на мебелите, като образуваха бледа мъглявина върху покривката на масата, по глобусите на лампите и по турските килими. На горния етаж още кучета се бяха излегнали по леглата. В цялата къща долните рамки на прозорците бяха станали матови от множеството отпечатъци на кучешки носове.

Кучетата смятаха, че някой трябва да отговаря и щом като нямаше никой, който да желае да поеме работата, те просто бяха нахлули вътре и сами си бяха станали господари. Прислугата започнала да се плаши от глутницата и избягвала конфликт с членовете й. Майките се въздържали да пускат децата си да се разхождат след залез-слънце. Започнали да оставят входната врата отворена през целия ден и при всякакви климатични условия, така че кучетата бяха свикнали да влизат и излизат според настроението си. Кучетата птичари с времето постепенно бяха забравили всичко, което някога знаеха на английски и като им се кажеше нещо, го игнорираха, все едно че беше само шум на течащата река. Отдавна бяха престанали да ловуват. Думата легни не означаваше нищо за тях. Преди, и при най-тихото й изговаряне, те биха се хвърлили на пода с муцуна между лапите, с опашки, които тупат по пода в очакване на следващата команда. Сега гледаха с празни бунтарски очи на целия човешки свят.

Възстанових стария режим. Отидох до купа дърва, взех пръчка от подпалките и с нея в едната ръка и револвера в другата изгоних кучетата от къщата. Те се повъртяха в кръг на двора и накрая се оттеглиха под верандата. Обявих на всички обитатели на стопанството, че ще спя на бивак край реката, ще си напаля огън и сам ще си приготвя вечерята и закуската от храната в пътните ми торби. Но до обяд на следващия ден исках къщата да бъде почистена, а във фурната да се пекат курабийки.

През следващите дни запознах кучетата отново с човешкия език. Когато се разсейваха или още по-лошо, ръмжаха срещу мене — хващах ги с две ръце за кожата на врата им и ги разтърсвах яко, както е правела майка им, когато са били малки кутрета. Едно младо женско куче се осмели да се извърти и да ме ухапе по ръката, отвърнах му, като го ударих много силно. Когато кучетата отстъпваха и имах пълна власт над тях, ги възнаграждавах с пуешки дроб и парчета свински вътрешности. Разхождах се около новопридобитата си къща и се чудех от кого ли ще бъде окупирана в далечното бъдеще, когато и сините кучета и аз ще сме под земята.

Възвърнах си къщата и земята, заявих мястото си в света. Макар и със силна, парализираща тъга, защото сега знаех, че Клеър наистина си беше отишла, а Уейвърли беше умрял по време на моето отсъствие. Единственото, което можех да направя, беше да поставя пейка под дряна до гроба на Уейвърли, да ходя там следобедите и да чета. Така става в един момент от живота. Неизбежната последователност. Много неща започват да се разпадат.

Мисля, че това беше последната година, през която Беър и аз използвахме зимната къща и то само за няколко носталгични дни с най-потискащите, яростни виелици. Беър ставаше много крехък като чаша за шампанско и кестеновият му цвят беше постепенно избелял до цвят сепия. Не беше загубил обаче и косъм от косата си, в нея все още имаше доста черни нишки, примесени със сребро, и той все още носеше част от нея вързана на опашка на гърба, а другата част оставяше да пада по раменете му. Говореше много за няколкото нови становища, до които беше стигнал в мое отсъствие, едно от които беше, че с възрастта и западането си започваме да ценим есента повече от останалите сезони на годината. Докато си млад е лесно да ставаш емоционален при поразителното символично есенно повяхване на прасковите и почервеняването на пълните със сок рожкови. По-късно в живота обаче сезоните стават по-реални, не сантиментални, просто тъжно истински. Ето защо есента беше станала много по-любим сезон на Беър и беше изместила ранното лято от сърцето му. Той изпитваше болезнено удоволствие, ново за него, през многото етапи на есента, от бавното, ежедневно оцветяване на нежния кучи дрян, на трепетликата и дивия рожков през късното лято, след тях кедърът и тополата, после внезапното падане на първата слана и посърването на бурените за една-единствена нощ и накрая героичната устойчивост на дъба, на който мъртвите, но упорити листа висят по клоните през цялата зима, докато не бъдат избутани накрая на земята от растежа на младите през пролетта. И над всичко това нарастванията и намаляванията на луната — означаващи край на плодовете и ядките, прибиране на реколтата, ловуване — предизвикваха най-дълбок интерес у Беър. Различните начини, по които луните се издигаха и падаха в небето и преминаваха от една в друга, от млечна и огромна през късното лято в малка като върха на пръста, гравирана като офорт от горящ фосфор сред миниатюрните звезди през студената ранна зима.

И малки или големи, какъвто и да беше сезонът, луните бяха започнали да описват черта през графитената купа на небето с по-бързи стъпки през последните години. Тревожно, наистина, как всички колела на света — дните и нощите, тринайсетте луни, четирите сезона и великата единствена обиколка на самата година — започваха да се въртят по-бързо, колкото повече се приближаваме до Страната на нощта. Ние сме призвани за нея и тя ни притегля. И колкото по-слаби ставаме, толкова по-силно и по-бързо ни притегля.

Като доказателство за ускорението на времето, Беър разказа как, когато бил момче имал една чапла, която се била пригодила към живота в селото, ядяла царевични зърна от шепата му и дори не отлитала на юг през зимата, ами се разхождала по снега покрай брега на реката, като оставяла отпечатъци като от вилица, където стъпвала, а цветът й хармонирал със синята светлина на облачен снежен ден. Била висока почти колкото човек и била толкова привързана към Беър и така го следвала навсякъде в дневните му обиколки, че когато Беър ловял риба с лък и стрела, чаплата също ловяла риба с острата си сива човка. Смисълът на историята беше, че времената тогава били други. Дните си вървели един след друг спокойно, а не отминавали като светкавица както сега.

Аз разказвах безкрайни съдбоносни истории от пътуването. Как се простира земята на запад, за странните животни и хора, за лошото време, за голямата Мисисипи и Клеър. Беър обаче нямаше много за разказване относно любовта тази зима, освен че почти зарязал сексуалните мераци. Той просто обичал Сара, без да се надява на нещо. В резултат, всичко се подобрило между тях. Сара започнала да го уважава в известна степен, дори го заобичала малко. Отнасяла се с него донякъде като с баща, който току-що се е завърнал от дълго пребиваване в далечна страна и който тя за първи път виждала. Беър каза, че са си създали нова основа, на която могат да бъдат заедно в нова светлина. Хапещото червенокосо бебе станало момче, а Беър се отнасяше с него като с внук. Беър каза, че всичко било много спокойно със Сара, стига да можел да забрави многото блажени нощи, прекарани заедно с нея в леглото.

Новото отношение на Сара обаче ни най-малко не повлияло на другите жени в семейството. Те все още се отнасяли към Беър с весело презрение. Най-старата от тях, сгърбената и непрекъснато смаляваща се вдовица на Обесения Моу, поне на сто години, все още била жива, въпреки че се смалявала видимо с всяка година и все и все повече заприличвала на дъбов пън с груба кора, отрязан на височината на кръста. Баба Моу все още прекопавала плевелите от царевичните редове на върха на лятото, но всяка година се налагало да реже дръжката на мотиката и да я прави по-къса, тъй като все повече се приближавала към земята. Беър каза, че почти не го забелязвала, когато минавали всеки ден покрай него, само ръмжала срещу него с невъзмутимо предупреждение: „Махни се от пътя ми“.

Моята работа с правителството — по-специално с военния отдел — продължаваше безкрайно и ставаше все по-смешна. След няколко години спорове, те най-после донякъде отстъпиха на една от моите бурни атаки и изпратиха някакъв заместник, секретар или някакъв друг такъв служител, за да извърши преброяване на чероките, да ги класифицира за евентуално заплащане във връзка с транспортирането и храната при преместването в новата Нация, което, разбира се, ние не бяхме направили. Те нямаха намерение да платят цялата сума, която твърдях, че ни дължат, а само шест процента годишна лихва върху магически упоритата цифра от 53,33 долара за човек. Странно как някакво незначително четирицифрено число с десетична точка по средата може да придобие свой собствен живот. Не звучи много, но беше със стара дата от преди няколко години и с обещание за още много години напред, като се има предвид скоростта, с която се движеха нещата във Вашингтон и факта, че ние не възнамерявахме да се местим някога в новата Нация. Разбира се, тъй като заплащането се изчисляваше на глава, уголемяването на сумата зависеше от това на колко ще се умножат тези 53,33 долара, преди да им се изчислят шестте процента. Така че справедливо е да кажа, бяхме заинтересовани да изкараме броя на индианците колкото може по-голям — и все пак да отговаря на критерия за точност, разбира се.

С идентичността обаче е трудно да си играеш, особено по време на постоянно движение. Как да различиш шпаньол от ретрийвър, като всичките кучета са станали кафяви и с един среден размер? Трябваше ли да съдим по количеството в кръвта, при което половината кръв те прави индианец, а четирийсет и девет процента те правят нещо друго? Сигурно е, че четирийсет и девет процента не те правят бял човек, във всеки случай не според законите, действащи в нашия щат, че и в повечето други. Или трябва да ползваме старите начини, по родове и по майки и да пратим по дяволите съотношението в кръвта? Или да се съди по езика, на който хората сънуват, молят се и псуват? Или според това дали месят хляб от боб и царевица и все още разказват историите за Спиър Фингър и Уктена край зимния огън и ходят при реката, за да ги лекува, когато са болни? И какво става, ако правят всичките тези неща, но са руси и с глави на скандинавци? Или просто доближаваме едно изсъхнало дъбово листо до лицето им и преценяваме дали е по-тъмно или по-светло от него?

И в чисто личен план, броят ли се осиновените?

Така всъщност всичко се свеждаше до следните два основни въпроса: Кой е индианец и кой не е? И как да увеличим числото на първата категория колкото може повече?

По отношение на двата въпроса намерих съюзник в лицето на един заместник-секретар, който дойде от Вашингтон. Казваше се Джон Мали и се беше довлякъл до Уейя в напреднал стадий на туберкулоза във влошаващо се състояние. Дългото пътуване не беше допринесло за здравето му. Очите му бяха черни, потънали в главата му, а кожата му беше безцветна като бяло месо и покрита с капките пот на смъртта. Другият му проблем беше, че принадлежеше към демократическата партия. Във Вашингтон като че ли вигите имаха сигурен победител в лицето на Закари Тейлър[1] и следващия ноември щяха да елиминират демократите. Мали се задържаше на поста си по чисто покровителство и, ако партиите в президентството се сменяха, неговата работа щеше да премине в ръцете на вигите без никакво съмнение, веднага след встъпването в длъжност на новия президент. Линията, по която можех да работя, беше следната: Бях се запознал със Закари Тейлър на едно от ранните си пътувания до Вашингтон, когато той беше млад, а аз по-млад, и установихме, че е много вероятно да сме роднини по бащина линия. Едно от тези родства, които всеки проучва и приема, че е трети братовчед по линия на втория съпруг на бабата на някой от двамата. Но независимо от това, ние се признахме за роднини, а точно то имаше значение. Не дадох някакви особени обещания на Мали, но и не запазих в тайна, че ако изборите минат, както се очаква, аз скоро ще съм в позиция да му помогна да запази работата си. При обстоятелства и условия, които нямаше нужда да уточнявам.

Не искам обаче това да звучи студено и меркантилно. Започнах доста да харесвам Мали, към него ме привличаше желанието да го закрилям. Беше дошъл тук, на юг, като се надяваше, че надморската височина и планинският въздух могат по някакво чудо да излекуват болните му дробове, защото вече беше стигнал стадия на отчаянието, когато тайно плюеш в носната си кърпа и се опитваш да я сгънеш бързо, така че да скриеш червените петна от тези около теб и от самия себе си. А аз вярвах, че мога да направя нещо за неговата болест. Трябваше малко веселост. И чист въздух, и открити пътища. Нищо не можеше да се сравни с пътуване из планината през есента.

За да проведем преброяването, настоях сами да претърсим околността. Всичко друго би било в нарушение. Яздехме, изминахме заедно дълги разстояния. Според отчета за разходите триста шейсет и пет мили. Само ние, двамата, движейки се, като се почне от пътища за карети и се стигне до свинските пътеки. Направих пътуването му много приятно и времето ми помагаше. Луната на прибиране на реколтата нарастваше и се смаляваше, докато бяхме на път. Тази точно есен беше суха и прекрасна, отговаряше на всички надежди. Синьо небе всеки ден, жълти тополи и червени кедри. Ходехме от залив на залив, търсехме индианци, за да ги преброим, а нощем прекарвахме в разни странноприемници, пиехме от най-добрите им френски вина, отивахме в стаите си рано и четяхме романи на свещи. През следващите дни, докато яздехме, преповтаряхме най-забележителните места от прочетеното с големи подробности. Влизахме в стопанства, и двамата полупияни от бутилката уиски, която непрекъснато си подавахме един на друг, и когато хората излезеха пред къщите, аз казвах „Здрасти“, те казваха „Здрасти, Уил“ и после отново се прибираха вътре. Казвах на Мали: „Тези са индианци, няма никакво съмнение“ и Мали ги записваше в тефтера си, без да слиза от коня.

Последните два дни от пътуването ни се натъкнахме на напаст от жълти и оранжеви папагали, цели облаци. Бяха големи като гарвани, долитаха със силен шум, разговаряйки помежду си, нахвърляха се и разкъсваха последните останали ябълки по дърветата, за да изядат семките им. За три дни оголиха всички дървета, после отлетяха някъде другаде. Мали беше така удивен и се радваше като дете на джунглата, пълна с папагали.

Когато пътуването ни приключи, бяхме регистрирали много повече индианци, отколкото някой би предположил, че е възможно. Смайващ брой всъщност. И това въпреки факта, че нито един от заядливите членове на рода на Дългата Коса не беше дори разговарял с Мали, да не говорим за имената им в частност, защото те подозираха, че той всъщност събира информация като подготовка за второ изселване.

В края на краищата това беше първокласно свършена работа, пламенно и изпълнено с въображение преброяване, и когато Мали се върна във Вашингтон — изглеждащ в много по-добро здраве, бих добавил, със заруменели бузи, понапълнял и с усмивка на лицето — аз продължих по пощата да добавям към броя, натъквайки се на истински индианци наляво и надясно. И макар някои да оспорваха, че преброяването ни било проведено по начина, по който малките градове понякога при оспорвани избори броят и половината от гробовете, ние държахме на стандарта си, който беше стриктен, но ясен. Приехме, че идентичността ще се определя както от това, което човек заявява, че е, така и по това, за което светът го смята, че е, въпрос, който дискутирахме с Мали всеки ден по време на пътуването. По дефиницията, до която стигнахме, аз например минавах за член на клан. Някои го наричаха нарушение. Но аз бих застанал с револвер в ръка на полето на честта, за да защитя мястото си в това преброяване.

По-късно — през втората и последна година от президентството на моя далечен родственик Закари Тейлър — Мали се върна на юг, все още по чудо запазил работата си. Дойде, за да сложи последни щрихи на нашето преброяване, което беше предизвикало определения като митични и недействителни в два различни вестника.

За съжаление здравето на Мали се беше влошило. На това пътуване той не можеше да язди както на предишното и аз седях наред с него на седалката на каретата. В сянката на брезентовото покривало лицето му беше синкаво като обезмаслено мляко. Няколкото пъти, когато се опита да върви, трябваше да се подпира на два бастуна. И през цялото време, докато бяхме заедно, списъкът от имена ставаше все по-дълъг. В деня, в който се отправи обратно за Вашингтон, той протегна ръка за сбогуване, но аз го сграбчих за раменете и го прегърнах, защото знаех, че повече няма да се видим на този свят.

Със завръщането на Мали беше уточнена цифра — много пъти 53,33 долара с по шест процента лихва — което означаваше, че на хората в списъка правителството дължи общо зашеметяваща сума. Чекът за обезщетението беше написан на мое име. Но дори и това не беше всичко, защото годишната лихва върху тези 53,33 долара щеше да продължава да се трупа години напред, докато ние или наследниците ни отказваме да се преместят в териториите.

Мали почина малко след това. Вестта за смъртта му ме хвърли в тъга, която продължи по-дълго, отколкото мисля, че се полагаше.

Бих искал изобщо да избегна тази тема, но ето я. Бях наел над четири дузини негри за поддръжка на начинанията ми. Ако съм мъничко по-честен, трябва да кажа, че е страшно лесно, когато остарееш толкова, че да не можеш да вършиш нищо, да погледнеш назад към някои свои действия от зрялото си мъжество и да изпиташ далечно и почти безболезнено разкаяние. Като чувство то има цвета на праха, понесен от вятъра. После, когато е прекалено късно да поправиш нещо, изведнъж те завладява мисълта, че може да си сгрешил леко и общо взето по невнимание. Това е сладко меланхолично чувство и лесен път към самоопрощението, но грешен. Може би е неизбежна част от процеса на остаряването, като артрита и отслабването на зрението. Всички стигаме до това, стига да сме живели достатъчно дълго.

Беър не беше изключение от това самопоздравително разкаяние. През последните си години той често мислеше за огромното количество животни, които беше убил. Казваше, че не съжалява за нито едно животно, което е убил от глад, но би му се искало да не беше ловувал, за да търгува. В ранните години на света имало молитви към животните, обитателите на пустошта ги молели да им простят за нуждата да ги убиват за храна и затова че проливат кръвта им, на мечките и елените по-специално. Имали много кръв, чак им ставало неудобно, сякаш убивали човек. Тя се разливала навсякъде. Затова имало правила как да се справят с нея. Захранваш реката с кръвта на мечките и елените, която се стичала във водовъртежите с паднали листа. Като я разлееш и се молиш, подхранваш реката и си на чисто със света. Но това ставало по времето, когато жените се грижели за нивите, а мъжете ловували и взаимно си осигурявали прехраната, нещо, което никой от тях не би могъл да стори сам, признат факт в самата церемония на сключване на брак, която изисквала и един елемент търговия, равностойна размяна между мъжа и жената на зърно срещу животински кожи. Но после, не много отдавна, изведнъж от убиването можело да се спечелят пари, кожата на сърната се превърнала във валута, а разменната стойност на кожата на мъжкия елен била по-често срещана от долара и то със същата стойност. Можеха да се видят мъже да карат дълги кервани товарни коне с преметнати напреко на гърбовете им по двайсет, зле обработени, сбити високи купчини кожи. Много еленови кожи.

При наличието на толкова много пари, мъжете правели това, което винаги са правили: загубили добрите си нрави. Молитвите отпаднали, но после не след дълго мечките и елените също изчезнали. И Беър винаги казваше така: „Елените си отидоха“. Или „Сърните изчезнаха.“ Той никога не призна точната истина, че хората убивали всяко ценно животно, което можели да преследват, за пари или за да го изтъргуват за метални канчета и басма в търговския пункт, и никога не призна, че лосовете и бизоните не се бяха преместили някъде другаде и изчезнали от този свят, а бяха до един избити по време на лов. В забележка с непреднамерена ирония, мястото, където е убит последният представител от всеки вид, обикновено било увековечавано като на негово име се назовавал някой поток, залив или хребет. Или най-малкото някоя прогнила и парцалива кожа се заковавала на стената на хамбара.

Беър описваше как се приближил до един зле ранен елен, проснат на земята, прекалено слаб, за да може да се движи, един от задните му крака бил счупен от куршум и бил извит под него, друг куршум бил заседнал в корема му, от кръвта листата около него започнали да почерняват. Цяло парче от единия му рог се било откършило близо до черепа от друг неулучил куршум. Беър си спомняше изражението в окото на животното, което го гледало, докато той отивал да му пререже гърлото, за да продаде кожата му за един долар.

— Няма молитва за това — казваше той.

Беър биваше винаги тъжен, когато разказваше тази история. Чувал я бях дузина пъти. Но там в дните на разменната търговия едва ли е бил тъжен. Сигурно е искал този долар, сигурно е искал да натрупа много такива долари.

Колкото до мене, аз не исках сам да си ора нивите, нито сам да си правя оградите, нито да доя кравите си, така че се оказах накрая собственик на мъже и жени и техните деца. И ако има някакви молитви за това, бих искал някой да ми ги каже.

Беър беше най-честният човек, когото някога съм познавал, честен към себе си и към другите. И въпреки това му доставяше удоволствие да препредава своята собствена версия на миналото. Това беше едно от нещата, които включвах в списъка на неговите уроци, за които сега не съм особено склонен да искам нечие съчувствие или разбиране, нито съм склонен да моля някого за прошка, включително и себе си.

За да съм справедлив, трябва да спомена, че Беър също беше робовладелец. За кратко и еднократно. През една от онези години между изселването и смъртта му, Беър се сдоби с роб на име Куджо, напълно подхождащ му по възраст и немощ, истински стар африканец, доведен тук с един от последните кораби. Така и не разбрах каква беше сделката, освен че беше явно много неизгодна за Беър, на базата на някакъв стар дълг, свързан с женшен и три или четири коня, плюс някакъв елемент на лична неприязън към търговския му опонент.

Макар Беър прекрасно да разбираше робството, той смяташе тази институция за крайно безинтересна, поне за самия него. Веднага след като влезе в притежание, той каза на Куджо, че е добре дошъл да се мотае наоколо, ако иска, но не трябва да го нарича господар и не трябва да очаква от Беър нищо, освен това, което всеки в общността очакваше — по-точно, че ако има храна в тенджерата, всеки е добре дошъл да си напълни купата. Само една купа, между другото. Това бяха местните правила за поведение. И ако не устройваха Куджо, по-добре е да си върви.

Накратко, обаче двамата възрастни мъже страшно се привързаха един към друг. Куджо беше гений в изучаването на езика и дори обезсърчителните, роящи се глаголни времена на езика на чероките, му отнеха нула време да ги научи. Веднага щом започнаха да си говорят, те откриха, че са имали подобно детство. Куджо разказваше една младежка история, свързана с него и един лъв, която направи силно впечатление на Беър. Кръв, чест, кураж и оръжия. Те се хвалеха със старите си белези, следи от животински нокти от по-добрите времена. Бързо се споразумяха да се възприемат като равностойни ловци и воини, представители на древен стил, който никога нямаше да се върне на този свят.

Много скоро започнаха да се шегуват помежду си за сметка на другите. Пред някое неосведомено трето лице — особено, ако лицето беше бяло — Куджо се обръщаше към Беър с „Господарю“. Беър поглеждаше в земята, поклащаше глава, замахваше с един подут показалец и казваше, че да е господар на Куджо е работа, която и за куп сребърни пари не би приел. И за златни пари не би приел. Човек може да направи грешка, ако стане роб на своята собственост. Куджо беше прекалено голяма отговорност, с която да се натовари. И така, не, благодаря за господарството.

Тогава Куджо ще каже: „Независимо от това, старият Беър е моят господар в момента. Има и документ.“

После двамата започваха да се смеят като глупаци.

Беър заплашваше, че ще продаде Куджо на някой озверял тиранин в памучна плантация по Мисисипи — само че за съжаление, Куджо беше толкова стар, че нямаше да струва нищо. Тогава защо да си прави труда да опитва? И Беър си тръгваше.

В по-сериозно настроение, или когато биваха пияни, те се провъзгласяваха за братя, повдигаха едновременно ризите си и обръщаха гърбове, за да покажат старите си белези от нокти, блестящи в пет извити реда, сребърни линии на тъмната им кожа.

През краткото време на тяхното приятелство те живееха заедно като равни в общинската къща, а в хладните нощи на пролетта и есента спяха на една тясна платформа, намираща се най-близко до огъня, макар че и двамата си бяха определили граница и не ползваха общия юрган, всеки имаше отделна завивка.

Куджо умря малко преди Коледа. Той просто се строполил една мразовита сутрин, докато слизал по пътя. Беър се погрижи и Куджо беше погребан, все едно че се е родил в планината и е бил член на клан. Беър се зае лично да натрупа камъни върху гроба, въпреки че като стар човек от далечния минал век, имаше всички права да се освободи от тази работа.

Беър не произнесе голямо надгробно слово, след като камъните бяха струпани. Просто каза: „Никога не знаеш кога някой ще те привика при себе си.“ После покрай потока всички се прибрахме обратно вкъщи.

Това са годините, когато бях много трудоспособен. Не чезнех вече по Клеър, поне не много. Тя просто си беше отишла. Имах няколкото магазина, разпилени по местата, където минаваше източната граница на Нацията, всеки отстоящ на един ден езда от другия. Имах също и адвокатската практика, която изискваше често ходене до съдилищата на половин дузина различни области чак в полите на хълма. И бизнеса в Уейя. С други думи, прекарвах по-голямата част от живота си на кон.

Нищо не ме отминаваше в онези дни. Прострял бях пипала във всички посоки. По едно време легислатурата[2] излезе с един малко шантав второстепенен закон, съставен, за да насърчи производството на коприна. В нашия щат, в крайна сметка, има изобилие от черничеви дървета, а техните листа са единственото, което копринените буби благоволяват да ядат. Проектозаконът предлагаше всякакъв вид субсидии и законови улеснения, като например лесно инкорпориране, което по онова време не беше нито много популярно, нито особено стимулирано от държавния закон. Навсякъде другаде, в равнинните области стимулите за производство на коприна бяха в повечето случаи пренебрегвани. Аз обаче хвърлих един поглед на държавното предложение и веднага установих каква лесна млекодайна крава беше това. А начина, който намерих, за да направя новият закон да работи в наша полза, не изискваше кой знае колко работа, представях си само как индианците събират пашкулите, навиват на макари копринените нишки и ги продават на пазарите в Чарлстън и Филаделфия.

От приличие стигнах дотам да поръчам опаковка от яйца на копринени буби и подадох молба до правителството за чек, с който да ми се заплатят. После се захванах да инкорпорирам индианците. Превърнах всичките в акционери на компанията Чероки. Техният предмет на дейност беше не само добивът на коприна, но обхващаше всички техни общи интереси или поне тези, които аз смятах, че заслужават внимание. По-специално корпорацията имаше интерес в собствеността на земята в огромните граници, които Беър и аз купувахме от години и я задържахме с плюнка и обещания и от време на време с фиктивни полици. Създадохме корпорация с ограничени правомощия, така че всеки акционер да може да притежава индивидуална собственост, но да не може да я продава на странични лица, а само на друг акционер. За каквото и да се мислеха — за народ, общност или племе — си беше тяхна работа. По отношение на държавата, те вече представляваха законна корпорация.

Не бях още привършил работата по документите, когато от малките, тъмни бубени яйца се излюпиха черни, тънки като конец червейчета, които започнаха да пълнеят от черничевите листа, смениха кожата си и избледняха. Тогава обаче, преди някое от тях да беше успяло да направи и два сантиметра нишка за пашкул, всичките се сгърчиха и умряха. Това беше краят на търговията с коприна в планината, което мен ме устройваше. Беър каза, че всяко начинание, чийто успех зависи от малки, гърчещи се червеи, е вредно за душата. Изключение правеше, разбира се, жълтата супа.

Бубите измряха. Но компанията Чероки продължи да съществува.

Някои от моите клеветници твърдяха, че единствената цел на тази сделка с коприната бил моят личен интерес, за да мога по-лесно да продам на индианците моята евтина, стръмна планинска земя. Други казваха, че съм следвал старото желание на Беър да създадем отново родина за индианците и да елиминираме всички усилия на правителството да ги измести и да отвори път за прогреса. Те казваха, че Беър е двигател на подема, може би революционер, отдавна заклел се никога да не сключва мир с белите хора, че ми е направил магия и ме е насочил в грешен път и така заедно сме успели в това, което Текумзе и Оцеола и много други не бяха успели — да се борят за земята си и да устояват срещу правителството. Други от критиците ми казваха, че съм си правел царство в пустошта, в което да господарствам като някой библейски патриарх и с приглушени гласове добавяха, че дали царуването ми ще е добро или деспотично, все още е рано да се каже.

Беше естествено в един момент да се кандидатирам за избори. Първият ми офис беше щатският сенат. Това означаваше просто на всеки две години да изчезвам от живота за по два месеца, да пътувам до столицата и да прекарвам по малко време в дружески напивания, докато траеше изработването на законите. Нуждите на държавата бяха доста ограничени по онова време. От първия си мандат си спомням основно кръглата зала в Капитола, място, което правеше всеки глас да звучи приятно. Под купола й и граченето на врана би звучало като музика. Повечето вечери в понеделник по време на сесия, между вечерята и часа за пиене, някои от членовете на конгреса и сената се събираха там, за да пеят стари сантиментални песни. Една вечер един млад член на конгреса, богат денди, с великолепен прочувствен глас, изпя песента Winterreise[3]. По-късно на бира в кръчмата на сър Уолтър, той преведе тази специално песен и ми преразказа другите. Песните бяха епизоди от историята на един пътешественик, който тъгува за загубената си любов и в един от текстовете изписва името на любимата си върху леда на замръзнал поток. Бях горд да обявя на масата, че съм правил същия този безполезен жест преди години и че съм агонизирал през по-голямата част от годината върху мислите, които се бяха стопили с размразяването на потока, а водата, която беше оформила буквите от името, беше изтекла далече от мен, преминавайки от едно русло в друго по пътя си към Мисисипи, а после до соления дълбок залив, за да се смеси със световните океани. Така разсъждават хората на тази възраст. Поне някои.

[1] Закари Тейлър (1784–1850) е дванайсетият президент на САЩ (1849–1850), издигнат от вигите. Изявен командир във войните срещу индианците, от семинолите получава прозвището „стар, корав и бърз“. — Бел.ред. ↑

[2] Легислатура — двукамерен щатски парламент. — Бел.ред. ↑

[3] Зимно пътуване (нем.). — Бел.ред. ↑

5

Мисля си, може би създавам впечатление, че през тези години след Клеър съм живял като монах. Че все още съм я очаквал, обречен на безбрачие като някоя страдаща героиня в роман. За такъв начин на живот въобще не ми е минавало през ум, отчасти защото знаех, че е безполезно, Федърстоун можеше да живее дълго, колкото Баба Катерица. С годините не знаех дали Клеър ме обича или мрази, или още по-лошо, не се сеща за мен изобщо. Ако Клеър беше изцяло моя, след като я бях спечелил като момче, щях да прекарам целия си живот в пълна вярност. Нямах никакво съмнение за това. Дори и така, както се обърнаха нещата, честно е да кажа, че в известен смисъл аз й останах завинаги верен. Доказателство номер едно за това беше, че аз така и не се ожених. И второ, никога не се задържах с една жена за дълго. И нито едно от тези доказателства не беше по мой избор. Нито бях отказвал някога на жена. Така че тук ще спра за малко да направя няколко кратки коментари относно разрушителните любовни истории в средната ми възраст.

В продължение на много години хранех надежда, че ще срещна жена, която да стане моя и да навлезе в живота ми по-надълбоко дори и от Клеър. Истинска жена. Жената. И не бях съгласен да чакам съдбата да подхвърли такава една жена на пътя ми. Аз бих се хвърлил на нейния път. Във Вашингтон отново открих как стръмните нанадолнища на галериите към камарата на Сената създават възможности за запознанства с дами от определено естество. С което искам да кажа, високоинтелигентни, от класа, и независимо от това, донякъде отчаяно търсещи мъжка компания; иначе защо им трябва сами да се наказват с речите в сената? И ако се случеше да мога да ги поканя да ме придружат на събиране в посолството или на прием в Белия дом, толкова по-добре. Нито една от тях не беше идеална, но много бяха добра компания за известно време. Спомням си една доста обикновена жена, около двайсетгодишна, която седеше с мен на поляната пред Белия дом на пикника в Деня на независимостта, светлата й лятна рокля падаше около нея като глазура на торта в малкото останала светлина от дългия летен ден. Фойерверки се разпръскваха по небето и осветяваха обърнатото й нагоре лице и изведнъж тя стана красива. Зрителите правеха спонтанни възклицания „ох“ и „ах“. Към края на шоуто огнени кълбета с размера на луната започнаха да падат на земята и убиха двама или трима от посетителите, а ние и двамата бяхме потресени и това ни накара да се почувстваме по-близки. Краткостта на живота и така нататък. Бяхме донякъде интимни по пътя към хотела й под покрива на каретата ми. Спомням си, че нанизът й от перли се скъса, перлите се разпиляха по седалката и се затъркаляха по пода на каретата.

Имаше и други жени, разпръснати по протежението на пътя при обичайните ми пътувания. Една чудесна жена живееше в малък град с два магазина, разположен точно в основата на голяма сгърбена планина на един ден път с кон на север от най-близката железопътна гара от Уейя. Обичах я много. Няколко години правех дългата отбивка по време на пътуването си към или на връщане от политическия ми бизнес в Нацията във Вашингтон. Беше учителка, стара мома, и много по-висока, отколкото на мъжете обикновено им се иска да са пораснали жените. Единственото, което ми беше казала за възрастта си беше, че е малко над трийсет. Имаше красива мека коса с цвят като на гушката на гълъб, зелени очи и бели като крем дълги крака, които долу свършваха за съжаление в дълги тесни стъпала, но пък имаше задник с извивки, които можеха да разбият сърцето ти. Поне моето го разбиха. Случваше се понякога да яздя сто мили, отклонявайки се от пътя си, за да имам едничка нощ с нея. Беше прекарала предишните десет години, грижейки се за баща си, който ослепял, докато тя била малка. Бил ритнат от кон, докато му слагал чула в заграждението в една снежна буря. Така че, когато я посещавах, беше сравнително лесно да бъдем заедно както пожелаем, стига да сме съвсем тихи. Известно време бях много близо до въпроса дали тя е тази жена или не е. И досега не знам. Така и нямах възможност да доустановя. Баща й внезапно почина от удар и скоро след това тя започна да умира от туберкулоза, бавна смърт с цялата прозрачна красота на болестта. И накрая с всичката блестяща кръв.

На обратната страна на някаква скала, в която не се вписвам съвсем, бяха всичките радващи сърцето проститутки в дома на Уелч. Аз ги събирам в една голяма категория, заедно с дамите в сената. Не ги дискриминирах и бих взел за жена всяка от тях, ако сърцето ми беше заповядало да го сторя. Но по свои мистериозни причини, то не ми заповяда нищо. Една хубава, застаряваща проститутка измежду тях обаче се беше запечатала в паметта ми през всичкото време до днес — когато за първи път бях с нея, тя грабна готовия ми член в ръката си и каза: „Където и да отида, след като умра, надявам се да не видя никой от тези копелета отново през цялата вечност“. Това не предвещаваше нищо добро за остатъка от вечерта. Но тя продължи да работи и ме яхаше, сякаш страстта й не знаеше граници. Четири пъти тази нощ, според стария ми тефтер.

По някое време, доста след като бях прехвърлил средната възраст, ухажвах много красивата млада дъщеря от чудесното семейство на един областен заседател. Дядо й беше един от основателите на града веднага след революцията. Когато, според договора, граничната линия между Америка и старата Нация се беше изместила една бразда по̀ на запад, той се хвърлил да завземе възможно най-добрата новоосвободена земя и по този начин станал знатен. Хубавото момиче беше наполовината на годините ми и с доста неотстъпчив характер, но беше привлечена от романтиката на индианците и доброто, което си мислеше, че може да стори за тях. Тя и скърбящата й овдовяла леля дойдоха да ме посетят в Уейя, да попътуват из района и да видят всичките ми предприятия — пощата, ковачницата, мелницата, магазините за ръкоделия, училището и църквата, стопанството с робите и платените работници индианци, пътищата за коли, които бяхме построили. Денят приличаше на водене на разговори с банкери за заем със значителен размер. Возехме се, тримата седнали на втората седалка, в най-хубавата ми карета, скърбящата леля седеше като черна сянка в средата. Тя беше горе-долу на моята възраст, няколко години повече или по-малко и за мен този факт беше много потискащ.

Където и да отидехме, хора идваха до каретата и молеха за услуги, оплакваха се от съседите си, описваха с подробности конфликти, които нямаха нищо общо с мен. Те всички очакваха аз да отсъдя. Хубавото момиче почти не говореше. Гледаше встрани в далечината. Около три часа следобед след дългия ден обикаляне, лелята каза: „Е, Уил, ти си крал тук, така ли?“ Аз казах: „Не, мадам. Тук няма крале. Не и в днешно време“.

Това хубаво момиче и аз се движехме толкова по посока на явното съпружество, че най-големият вестник в столицата пусна съобщението: слуховете за брак между сенатора, мъж в доста напреднала възраст и красивата млада мис Еймър, трябва да дадат надежда на старите ергени навсякъде по света.

После, много неочаквано, тя се омъжи за един армейски лейтенант. Много набързо, бих добавил. Така бързо, че по-късно появяването на първото им дете би могло да попадне в рамките на един общоприет период от време — своего рода социален гратисен период — при който раждането трябва да се възприеме меко казано като възможно най-ужасното преждевременно раждане. От всичко това ми остана само едно обляно в сълзи писмо.

През цялото време ги имаше и кратките страсти от планинските курорти. Летните залитания. С годините жените, които привличах, се трансформираха от отегчени, почти пораснали дъщери, които все още придружаваха родителите си, в младеещи лели и стари моми. После в повехнали вдовици и бледи нещастни съпруги, а от време на време и в отчаяни гувернантки.

Към последната категория веднъж бях тласнат от непреодолимото желание да си проправя път, много след полунощ, до етажа на прислугата под стрехите на хотел Топлите извори за уговорена среща с красивата, с тъжни очи бавачка на три нещастни деца, огромни по размер, с безизразни лица, принадлежащи на собственик на плантация, някъде близо до Чероу. Силно бях привлечен от нея заради миловидността на тънките й устни и, защото, когато най-напред я видях на поляната близо до реката, тя носеше копие на Младия Вертер, въпреки че дори нямаше възможност да го чете, тъй като вниманието й бе заето да пази идиотските, тъпи деца да не паднат във водата и да бъдат отнесени чак до Тенеси.

Флиртувах безочливо.

После, две нощи по-късно, мислейки си до какви странни места те довежда любовта, крачех внимателно по тесния коридор под стрехите. Беше тъмно, като се изключи малкото кръгче светлина, която вдигнатата ми нагоре свещ хвърляше по покритите с мазнина дъски на пода и нагоре по жълтите стени. Врата по врата проследих намаляващите, изписани с боя номера. На двайсет и три почуках с кокалчето на пръста си и тя отвори вратата на стая едва ли по-дълга от леглото и широка колкото да остави около метър открит под, за да може човек да се облече. Леглото беше на два етажа като в купе на влак с опушени ленени завеси, нанизани на халки върху един корниз.

Имаше съквартирантка. Когато се качих на горното легло и се строполих на тънкия дюшек до моята гувернантка, отдолу се чу кикот.

— Не мисля, че мога тук — прошепнах аз. — Ела долу в моята стая.

Но тя не пожела. Независимо колко я молих.

Това беше деклариране на идентичност. Ако я исках, трябваше да я приема такава, каквато е, с цялата липса на възможност за уединение, която нейният свят предлагаше. Запретнах се на работа и направих каквото можах, толкова тихо, колкото ми беше възможно. Тя се вкопчи в мен с ръце и крака, като че ли аз бях последното нещо, предложено й от живота, стискаше ме със сила, по-голяма от тази, която можех да си представя, че има в тези тънки крайници. На следващия ден тялото ме болеше. На масата, като седнах да закусвам, тайно опипах гръдния си кош, но не открих доказателства за счупвания.

Извърших това тъмно и блажено пътешествие много пъти през дъждовния и буреносен август. После, без предупреждение, тя и работодателите й тръгнаха на дълго пътуване обратно надолу към горещите земи. Стоях на верандата и гледах как каретата се изтъркулва и те отпътуват с нея, последвани от каруца, накамарена с куфарите и чантите им. Тя не погледна към мен. Децата се въртяха глупаво и досадно около нея на задната седалка.

През всичките есенни месеци и малко от зимата й пишех пламенни писма и си представях как я спасявам от живота й, като се оженвам за нея. Дори сега не се съмнявам, че и с най-малкото насърчение бих могъл да го сторя. Да се обвържа с женитба.

Изпращах й пакети с книги, парфюм, копринени шалове, сребърни гривни. Безсрамен израз на желание. До Коледа обаче, когато тя пропусна да ми пише само веднъж, аз се признах за победен и се предадох.

Пазех една дървена кутия за спомени, моят музей на загубена любов. Перла от скъсан наниз. Носна кърпичка, изцапана с кръв. Банкнота от един долар, излязла от обращение. Писмо, с размазано синьо мастило на три места по кремавата хартия. Едно осмо издание на Младия Вертер.

Нуждаех се от помощ. Животът ми беше в безпорядък. Опитвах се да свърша всичко, да ръководя всичко. Да поддържам счетоводството на работилницата за щавене на кожи, на коларите, на обущарницата, ковачницата и всички магазини, пръснати из четири области. Всичко това плюс задълженията ми в Сената.

И признавам, някои елементи от бизнеса ми бяха занемарени. Например тефтерите ми често изпълняваха двойната роля и на лични дневници. Понякога вниманието ми към последните беше по-голямо от това към първите. Обичах празните тетрадки. Техните физически характеристики. Грапавостта на хартията, черните паралелни линии, пресичащи страниците им. От много години купувах тези елегантни, подвързани с кожа томчета от един книжар във Вашингтон. Те бяха с размер, перфектно пасващ на моите пътни чанти, тъй като живеех предимно на кон и в движение. Бях доста педантичен по отношение на счетоводството, но ми липсваше система. На всяка страница можеха да се видят неподхождащи си записки, всичко, което ми е минало през ума през дадения ден. Разчертана на ръка таблица с дългове, събрани и несъбрани. Суми, получени или изплатени от и за разни сделки. Покупки и продажби на земя. Списъци на кредитори и длъжници. И после всичко това, смесено с наблюдения върху появяването на луната или как мъглата се е вдигнала от залива в планината, или впечатления относно поведението и облеклото на другите адвокати в съда. Накрая, закодирано, бележка за жената, в която за кратко се бях влюбил в някой от пансионите по пътя.

Телънт ги изучаваше страница по страница. По лицето му разбирах, че смята всичко за много объркано. Каза:

— Ако искаш да го добавиш към задълженията ми, мога да оправя това тук, но някои неща трябва да се променят.

— Как? — попитах аз.

— От този род неща — каза той, като обърна на една страница, започна да я изучава, а след това прочете на глас:

Рожденият ми ден. Ставам на 40 години. Празнувах без торта. Пълен еклипс на Луната на узрялото зърно. Яздих до дома в Уелч, почти по тъмно. Е… х Х. Д. 2 п.

— Да? — казах аз — Проблем ли има?

— Имам предвид, кой мислиш, че няма да схване последната ти бележка? И има ли изобщо полза от нея?

Така че дадох на Телънт картбланш да сложи нещата в ред.

Той каза: „Благодаря ти“ и изрази искреното си мнение, че воденето на счетоводство в бизнеса трябва да се отнася само до парите, а не да включва записки за жени и за фазите на луната.

— Това е добре като начало — рекох аз. — Така че започвай и знай, че ще водя два дневника вместо само един.

Беър почина през Луната на засаждането, по време на растежа й. Нищо драматично не предхождаше смъртта му. Нямаше сблъсък с природата или някакво внезапно разкритие на конфликт, насочен срещу него. Той просто беше стар и изморен. Трупаше юргани и кожи около себе си в градската къща и поддържаше силен огън, защото се смръзваше през цялото време.

Беър винаги се отнасяше много добре с хора, които бяха на умиране. Държеше ръцете им, гледаше ги в лицето и не ги лъжеше. Казваше: „Зле изглеждаш. Много зле. Не се чувстваш много добре, нали?“ И това ги успокояваше. Те гледаха на него, сякаш беше единственият, който поне малко знаеше какво преживяват. Аз, обратно, бях съвсем безполезен в такива моменти. Стоях с ръце в джобовете и почти нямах какво да кажа от страх, че ще направя някакво леко признание за сянката на смъртта, помрачаваща стаята. Като че ли някой от нас можеше да се отърве от нея, ако не изговаря някое от ужасните й имена.

През тези последни дни Беър не говореше много, но често държеше ръцете си протегнати към светлината на огъня, разглеждаше ги, от горната и долната страна, обръщаше ги, разтваряше пръстите си и ги свиваше във възлести юмруци. Тогава се чудех за какво си мисли, искаше нещо да улови ли? Дръжка на нож или приклад на пушка, или гладки гърди? Може би това беше жест, който изразява едно последно желание за притежание. Да улови нещо.

Сега изобщо не се чудя. Знам, че е гледал подутите си кокалчета, вените, дебели, изпъкнали като нощни гъсеници под набръчканата кожа на китките на ръцете му, ноктите, широки и лъскави като вътрешната страна на мидена черупка, излъсканата кожа на дланите му, набраздена дълбоко с пресичащи се линии като реки, пътища и граници върху картата на непозната територия. Беър мислеше, че общо взето ръцете му изглеждаха точно като ръцете на баща му.

Сега аз вдигам ръцете си нагоре към светлината на електрическата крушка и си мисля за същите тези неща. Ярката нова светлина, неизвестна за цялата минала история, не ме прави по-хубав. Никак даже. Блести безмилостно. Зениците на очите ти се свиват от нея. Бъдещето няма да е на страната на възрастните. На нас ни трябват сенки. Светлина от свещи, лунни лъчи, жарава.

Странно, в дните след смъртта на Беър, злите жени от семейството на Сара бяха в траур като за велик човек и обичан съпруг. Те всички плакаха горчиво, без никаква ирония. Даже старата баба Моу непрекъснато повтаряше, със сълзи, които се стичаха по дълбоките канали на лицето й, че Беър бил може би най-добрият човек, когото е познавала в целия си дълъг живот. Изключвайки, разбира се, несравнимия Обесен Моу, който беше живял в различен свят, преди белите хора да бяха започнали така всеобхватно да вземат превес в този по-млад свят, в който може би беше по-лесно да се постигне високо положение. Всички жени от няколко поколения не спираха да плачат, а аз и до този ден вярвам, че всяка сълза беше истинска.

Повече от веднъж и то в писмена форма се твърдеше, че тялото на Беър е погребано на тайно място. Не е вярно. Просто гробът вече не съществува. Беър беше избрал едно заслонено място до реката, където да бъде погребан. Аз помогнах да се натрупат гладки камъни върху тялото, увито в одеяло. Гробът се запази само няколко години, водите на реката преляха, разбиха го, отнесоха издатината на скалата и оголиха земята. Камъните бяха разпилени, а костите му отмити и отнесени. Така сега той изцяло е изчезнал от физическия свят, който толкова силно обичаше.

Няма да продължавам с тази тема. Скръбта не е нещо, което убедително можеш да поделиш с аудиторията. Най-силната ни болка се крие в собствената ни кожа. Ще кажа само това в заключение. С Беър умря цял период от време на земята, надявам се да е намерил покоя в Страната на нощта, както той, така и Дивият Коноп.

Наскоро, след като Беър умря, американското правителство изведнъж стана много припряно и непреклонно в неспиращите си опити да бъдат убедени останалите чероки да се изселят на запад, да се присъединят към братята си на голите индиански територии и да приключат с нас веднъж завинаги, моментът изглеждаше удобен.

Нямах никаква увереност, че ще можем да задържим нещата без Беър, но реших да опитам, защото в момента бях единственият вожд, с който разполагахме.

Един представител на име Хиндмън беше изпратен да пътува от общност на общност, до всяко селище с градска къща, за да провежда събрания и да убеждава хората да разпродадат каквото имат и да напуснат. Хиндмън, разбира се, не знаеше нито „да“, нито „не“ на езика, нито имаше капка доверие в мен, за да превеждам, така че поиска независим посредник. Дори не си спомням как го уредих или каква глупост извърших, като направих така, че правителството да назначи Телънт за арбитър по отношение на езиците между Хиндмън, хората и мен. Независимо че Телънт беше мой служител и приятел от много години и въпреки дългото му съжителство с индианците, граматическите времена на няколко от техните основни глагола си останаха неразгадаема мистерия за него. Да бъда откровен, езикът разделя времената на объркващи малки фракции, условности и определения. В официалния документ Телънт беше вписан като виден предприемач със смесена кръв, макар че всяка капка негова кръв, доколкото знаех, беше шотландска, и той дори знаеше какъв цвят са били каретата на поличките в неговия клан по време на бой.

Да започнем за пътешествието с Хиндмън. Запознахме се с него след сутрешното кафе на главната улица в недостроения нов град на запад от Речната долина. Беше първият ден от един много суров декември, а ние тръгвахме да се блъскаме по замръзналите коловози по цял ден, а на няколко пъти се налагаше да устройваме биваци през нощта в навяващия сняг или ледения дъжд. Ръкувах се с Хиндмън както бях на коня, никой от двама ни не пожела да слезе пръв от уважение към другия. Той беше адвокат във Филаделфия и му личеше, това е всичко, което имам да кажа относно външния му вид. Разменихме някои безобидни наблюдения за състоянието на пътищата и времето. Копитата на конете ни потъваха и излизаха от калта, когато променяха положението си. Хиндмън направи голямо шоу, когато заповядваше на Телънт да не добавя и да не пропуска нищо в превода си, по какъвто и да е начин. Телънт се закле. С ръка на сърцето.

Боя се, че сигурно съм измърморил някоя фраза покрай думите Велики Боже и Гадост с малко по-висок глас, отколкото съм възнамерявал.

Така че още в началото на пътуването нещата не тръгнаха добре, аз и не очаквах да тръгнат. Много преди да се бяхме видели на живо, да тръгнем заедно на път и да си предложим да се избием взаимно, Хиндмън и аз хранехме кръвна омраза един към друг просто от кореспонденцията, която водехме. Бяхме се дуелирали с адвокатски писма за повече от година. Разбира се, основен проблем беше фактът, че и двамата бяхме адвокати. Адвокатите трябва винаги да имат някой, с когото да се преборват. Това им е в природата. И аз лично не твърдя, че съм някакво изключение.

Излязохме от града на конете си, следвахме реката нагоре по долината, отправени към първото събрание на съветниците в общността на Дългата Коса. Яздехме през незасети ниви, с нищо по тях, с изключение на туфи от кресон в убито зелено, който растеше в старите бразди, за да предложи някакъв друг цвят, освен кафявото и сивото на пръстта и фуража. Дърветата от двете страни на планината бяха оголени до дънери и клони. Речната долина, излишно е да казвам, беше пейзаж, изпълнен със спомени за мен, едновременно възторжени и мрачни.

Яздех малко намусен, не говорех нищо, на разстояние от края на малката ни колона. Хиндмън не спираше да бърбори, говореше на Телънт за отдалечеността на мястото и изостаналостта на малкото разпилени хора, докато накрая даде да се разбере колко се страхува, че е докаран в най-затънтената част на света. Като стигнахме до средата на селището в Речната долина и не бяхме още навлезли в моята земя, къщата в Краншоу се показа през дърветата, не в развалини, но много западнала, сякаш я гледаш през замъглени очи — всички ръбове на тухлите, бялата боя на рамките на прозорците бяха овехтели.

Хиндмън направи пауза, спря да се оплаква, обърна се, извиси глас до най-голямата височина на янките и ме попита дали не ми е мъчно, че не притежавам всичката земя, която погледите ни обхващат, в добавка към границата, която щяхме да пресечем след няколко часа от пътуването си.

И дума не казах в отговор. Бях се затворил в себе си и чаках.

Той подозираше, че съм крадец и земята беше в сърцевината на неговото подозрение. Беше намерил няколко души във Вашингтон, които вярваха същото. Беше ясно, че нищо друго не би му се понравило така, както да излезе с обвинения срещу мен, с които да ме унищожи. Аз зад решетките беше най-възбуждащата му мечта. Горкият човек, толкова да му липсва въображение. Ако аз бях престъпил правата на индианците, той със сигурност не можеше да разбере как съм го сторил и това го разстройваше. Тогава защо ще му позволявам да прекъсва спомените ми. На открито място в реката, разкъсвайки черния й поток, виждах голямата плоска скала, където веднъж с Клеър се бяхме потопили до кръста и седяхме лице срещу лице с кръстосани крака във влажния юлски въздух след бурята, ядяхме желе от червени чушки върху навлажнени солети и пиехме хубаво бяло италианско вино от избата на Федърстоун. Производителят на виното, не мога да си го спомня, макар че ако спра да се напрягам, може сам да се върне в паметта ми. Спомням си обаче, че се докосвахме един друг доста интимно и дискутирахме слабите рими в някои откъси на Байроновия Дон Жуан.

Хиндмън загуби търпение от мълчанието ми. Няколко тропвания на конските копита и той не можеше да се сдържи да не започне да се джавка отново. Каза:

— Разбирам, че хората от този край на света са свикнали да говорят за твоите имоти в квадратни мили, вместо в акри. И даже така общата цифра е зашеметяваща.

— Едно и също е, независимо дали мериш в мили, акри или с летва на квадрат. Не бих предпочел арпени.

— Арпени? — попита той.

Яздех напред и чаках. Тананиках си наум една стара песен.

След минута той пак попита: „Арпени?“

— Това е мерна единица — казах аз, — с френски произход.

— Френски — повтори той. Имаше ледена нотка в гласа му.

— Само количеството ли те притеснява? — казах аз. — Фактът, че притежавам няколко широки откоса от тази страна?

— Смущава ме начинът, по който си ги придобил.

— За всичко съм платил от джоба си, за по-голямата част. Останалата е собственост на хората на Беър.

— Този стар размирник — каза той. — Ти и твоят вожд от години пречите на доброто на тази страна, като сте трупали огромни парцели планинска земя. И сте изградили малката си империя върху прокъсана мрежа от дългове. Доколкото разбирам, много хора имат документи срещу тебе.

— Никакъв закон не забранява това. Отнасям се към него с огромно уважение. Всяка страна би се превърнала в стърготини и парчетии без документи. Това е държавата. Документи. Иначе е само земя най-общо, оставена сама на себе си.

Продължихме да спорим така няколко мили. И колкото по-далече стигахме, толкова по-лични ставаха нещата.

В един момент, достатъчно силно, че да няма как да не го чуе, трябва да съм отговорил на някое от мненията на Хиндмън с „Целуни ми задника“.

Хиндмън спря насред пътя. Каза: „Разбирам, може да си мислиш, че имаш причина да негодуваш срещу присъствието ми тук, но ако ще пътуваме заедно през тази изостанала пустош, можем поне да бъдем учтиви един към друг“.

Огледах се. Не бързах. В далечината, недалеч от нас, видях обработени ниви, колиби с дим, който се издигаше от комини, направени от кал и пръчки. Един човек вървеше край реката с брадва с широко острие, метната на рамото му. На мен ми изглеждаше заселено селскостопанско място. Зелено, разделено на парцели и скицирано. Но гледната точка от Филаделфия някак го правеше да изглежда като дива пустош, крещяща като тази, която всеки Смит[1] или Уинтроп[2] са заварили във Вирджиния или Масачузетс в онези ранни дни.

— Пустош? — казах аз.

— Това тук не е нищо друго, освен развъдник на дивашки нрави, който се управлява ретроградно по отношение на цивилизацията, и чието развитие се възпрепятства много от това, че ти притежаваш такива големи парцели от него.

Бях положил всички усилия, но вече не се побирах в кожата си. Недостатък в характера, без съмнение. Изразих предположение, че той обича повече нещата в цивилизованите части на страната, където могат да наемат работници за паянтовите си фабрики — някои от тях още със солта от парахода и бръщолевещи на езици, напълно безполезни, хора толкова невежи, като че ли току-що са се измъкнали зашеметени и примигващи от дванайсетия век — и ги карат да работят до смърт във фабрики, мрачни и жестоки като мините в Боливия. И децата също, вземат ги почти от люлката. Щом проходят и могат да приемат заповеди, ги завъртат в колелото. И това е силната, милосърдна и заслужаваща похвали сила на свободния труд и капитал, за която всяка цивилизация се пени заради хора като него. А мнения като неговото не са дори документи, а просто думи, които падат от устата му като конски фъшкии. Само че с по-малка стойност, защото с тях дори не можеш да си наториш градината.

Хиндмън каза:

— Няма да се оставя един крадец да ми казва какво е тази страна и какво не е.

Подкарах коня бавно към Хиндмън, като преминах всякакво нормално разстояние за водене на разговор, приближавах се, докато стигнах толкова близо до него, че стремената ни се удариха едно в друго, а чайникът, който висеше отзад на седлото ми с всичките сажди по него, се отърка в страната на бледосивия му скопен кон.

Очите ни се впиха едни в други. Никой от двама ни не би отстъпил, а конете се объркваха и танцуваха на място, пръхтяха и от ноздрите им излизаше пара в студения въздух. Имаше прекалено много чапрази по юздите на конете и от двете страни, за да се опитваме да ги задържаме на място, вместо да отстъпим. Конете бавно се завъртяха заедно на пътя, страна до страна, като че ли бяха привързани със спици към някакъв център, който само те разпознаваха и правеха подарък на господаря си.

През цялото време Хиндмън и аз не спряхме да се гледаме. Лицето му беше зачервено с глупава самодоволна усмивка. Това беше от този род ситуации, които много често завършват със стрелба.

Телънт стоеше отзад, но изведнъж се приближи. Каза:

— Какво ще кажете да забавим малко тук?

Но дори докато Телънт говореше, аз посягах под палтото си с дясната ръка, за да извадя нещо оттам с бързо движение. И Хиндмън стреснат вече мислеше, че ще получи куршум.

Това, което извадих обаче беше кожена табакера, поднесох я към Хиндмън и попитах:

— Цигара? — С глас мек и дружелюбен.

Хиндмън направи пауза, през която си спомни, че трябва да си поеме дъх. Каза:

— Едва ли, кучи сине.

Дуелиращи се са изминавали малките разстояния помежду си и са насочвали револвери към сърцата си за много по-малки избухвания, за да запазят честта си, от коментара на Хиндмън. Но като бивш дуелирал се, човек, който познава гравитацията на пролятата кръв, аз оставих отговорността на раменете на благоразумието. Огледах се за Телънт и казах: „Ето ти любезност. Така правят там, откъдето е. Но не можеш да ги виниш. Така са ги учили и те друго не знаят. Дори да го видя, че гори, не бих пресякъл пътя заради него и даже не бих се изпикал върху него, за да го загася.“

С юздите дръпнах коня си леко и едва го докоснах с шпорите. Почти без никакъв преход, той се хвърли напред, от мъртва точка на едно място в галоп. Хиндмън седеше и кипеше, докато ме гледаше как изчезвам нагоре по пътя с голяма скорост, буци пръст от копитата на коня хвърчаха зад мен.

Телънт реши, че работата му е да стои до Хиндмън и така и направи. По целия път към хребета до селището Хиндмън го напомпваше, за да извлече полезна информация срещу мен. Те яздеха на бавен ход като конспиратори. Когато пресякоха хребета до градската къща, вече се беше стъмнило, а аз бях прекарал там повече от два часа. И нито миг от това време не бях стоял без работа.

Хората бяха много развълнувани. Дългата Коса бяха упорито и опърничаво племе сами по себе си, без моя помощ. Даже костеливите орехи, мисионерите на уелската баптистка вяра не бяха в състояние да ги цивилизоват много. Водачът им се наричаше Джон Бухала, беше се издокарал с тюрбан, панталони и палто като на бял човек и от самата му поза трябваше да стане ясно, че сме си близки като дупе и гащи. Хиндмън нямаше шанс от самото начало.

Когато събранието започна, градската къща беше пълна с хора, разгорещени и опушени от големия огън с орехови дърва, който гореше в средата, това беше единствената светлина в стаята, но тя беше предостатъчно. Мястото миришеше на меча мас и дим от дърва. Хиндмън се изправи и застана близо до огъня, говореше, като се въртеше, за да може да вижда хората, насядали в кръг на пейки покрай стените. Говореше бавно, с внимателен помпозен глас като в съдебна зала, правеше изкуствени паузи на определени интервали, за да даде възможност на Телънт да го следва. А Телънт направи всичко възможно, за да предаде думите му на чероки. Преводът беше много старателен и точен, без уклони или мнения, добавени в моя полза, чак започвах да се безпокоя, че Телънт може да е взел на сериозно глупавата си клетва с ръка на сърцето.

Хиндмън направи хубаво дълго изложение, като изброи многото предимства от това всеки да си събере нещата и да се премести на запад, което значеше да изоставят огнище и дом, всичко, което им е свое и познато заради живот, който дори не можеха да си представят.

Той каза как новата Нация е разположена върху плодородна черна почва, толкова рохка, че можеш да я брануваш с чесало за кон. И никакви такива неудобни планини, с които да се бориш, само приятни хълмове. Продължи и каза, че климатът в Нацията е изключително добър, не като това място, което е като джунгла, пълна с изпарения през лятото и кал и киша през зимата, като сега в този специално ден и през тази луна. Хубав сух климат е там, но не прекалено сух. И главното, което им се предлагаше, ако се преместят на запад беше, че щяха да са със своя народ, а не заобиколени от хора, които им мислят злото, както тук. И ловът там бил все още добър, не всички животни били избити. Имало също училища и църкви, съдилища и други такива неща. Редът преобладавал там на запад. Имали си свой адвокат в Нацията. И на всяка глава от семейство ще се дадат по 53,33 долара, за да покрият разходите по пътуването. За земята, която оставят тук, ще бъдат компенсирани многократно, като стигнат там. Това беше правило в Америка. Усилието трябва да получи справедливо възнаграждение.

Той не спираше да говори, но хората не отронваха и дума, нито можеше да се види някакво изражение по лицата им. Всички гледаха към Джон Бухала и мен, как седим един до друг и си шепнем нещо по време на речта. Хиндмън свърши, като каза много почтителни неща за доверието му в хората и техния вожд, като похвали тяхната мъдрост и здравото ръководство на Бухала.

После каза, че е редно и аз да взема думата, преди да стигнат до решение. Каза го с тон, сякаш ми позволяваше да говоря от чисто негово благоволение. Отиде и застана близо до вратата, а Телънт се промъкна с рамото напред и се изправи до него, за да му предава какво казвам. Предателство беше думата в главата ми, докато гледах как си мърморят и се обръщат един към друг.

Не бях подготвил нищо като аргумент. Смятах го за лош късмет. Същото беше и в съда. Ако си напишех речта предварително, ставах нервен. Ако просто говорех спонтанно, се получаваше по-добре. И не забравих да използвам урока на Беър за светлината и тихото говорене.

Дори не станах от потъналата в сянка пейка, на която бях седнал. Приведох се напред с ръце, подпрени на бедрата, върховете на пръстите ми ги докосваха, така че образуваха клетка от кости. Усещах топлината на огъня върху лицето и ръцете си, като знаех, че това са единствените части от мен, видими за хората, насядали в кръг в сенките на стаята. Не ги виждах изобщо, но се правех, че ги виждам. Гледах в яркия огън и в тъмнината и говорех с тих глас, така че всеки да се напрегне да слуша.

На добър чист чероки казах: „Сега мисля, че хората могат сами да вземат решение без повече празнословни речи. Това, което винаги съм искал, е нашият народ, като всеки друг на този свят, да може да избира къде да е домът му. Живей, където искаш да живееш. Остани или тръгни.“

Облегнах се назад в тъмнината като сигнал, че съм свършил. Лицето и ръцете ми бяха потъмнели.

После беше ред на Бухала. А той имаше друго виждане за представяне. Изправи се, застана близо до огъня и доби дълбоко изражение на лицето. На човек, който мисли дълбоко и се напряга. Разходи се наоколо и направи така, че всички да видят как се бори с мислите си, дълго преди да изговори нещо.

Накрая, с голямо усилие каза следното: „Не знам друго място от това тук. Не знаете и вие. Всеки, който иска да отиде някъде другаде, да излезе през тази врата и да продължи да върви. Да не се обръща назад.“

Настъпи доста голямо раздвижване и се чу приглушен говор от тълпата. Но никой не стана, за да излезе.

След минута Бухала каза на Хиндмън: „Като че ли ще останем тук“. Каза го на английски.

Хората, които присъстваха на събранието, бяха прекалено възпитани, не се вторачиха в Хиндмън, за да преценят реакцията му. Но аз гледах право в него и виждах как кипи от яд.

Той приближи с горделива походка и се изправи срещу мен. Телънт го следваше по петите.

Хиндмън каза: „Никога повече няма да ти позволя да яздиш пред мен. И искам гласуване. Всеки един от тези глупаци трябва да бъде накаран лично да докаже проклетия идиотски избор, който е направил.“

Дума по дума Телънт препредаде тази реч на прекрасен чероки за цялата стая, всеки глагол и съществително бяха употребени перфектно. Нямаше нищо добавено и нищо не липсваше. И тогава изведнъж всички погледнаха към Хиндмън.

Хиндмън обаче гледаше към Телънт. „Ти, задник такъв. Това беше личен разговор.“

Аз също погледнах към Телънт. И се бях ухилил до ушите.

Обърнах се към Бухала и казах: „Дявол го взел, да гласуват, ако изобщо искат да гласуват“.

През всички следващи нощи нещата бяха горе-долу същите. Селище след селище, всяко с къща за събрания. Аз печелех, Хиндмън губеше. Постепенно започна да пада духом. Виждаше се, че не е свикнал да губи. Особено от адвокат в пустошта, който не би могъл да бъде ничий друг защитник, освен на индианци, които нямаха и пени.

Пътуването отиваше към края си както с лошите, така и със сюблимните си моменти. Денят, в който яздехме за последната битка в Уейя, беше по-студен от всички предишни. Изкачихме се на едно високо било, където вятърът носеше със себе си лед, а старият посивял сняг пропукваше дълбоко по пътя. Хиндмън и аз почти не си говорехме, а Телънт като че ли изпитваше облекчение от мълчанието ни. Всички яздехме, забулени в одеяла. Настъпващият ден беше най-късият в годината, а ние тръгнахме късно и се движехме бавно, защото трябваше да си проправяме път през снега. Накратко казано, трябваше да прекараме нощта на студения планински връх. Накладохме огън и разпънахме брезент в тъмното. Вечерята ни беше каша от царевични трици с мазнина от бекон. Телънт я разсипа в металните ни купи все още димяща. После пропълзяхме под всичките палта, одеяла и постелки за седлата, с които разполагахме, и легнахме да спим под потискащото беззвездно небе.

Когато се събудих на следващата сутрин, огънят беше загаснал, брезентът отгоре блестеше от скреж, а конете трепереха с късове лед, които висяха от гривите и опашките им. Хиндмън и той се надигна до мен, близко до гърба ми в поза лъжица. Ние, двамата врагове, лежахме като женена двойка в брачно ложе, докато Телънт накладе хубав огън и кипна кафе, след което се изтъркаляхме от завивките си с коси, щръкнали нагоре, седнахме с кръстосани крака върху одеялата и сериозни като смъртта започнахме да отпиваме от димящите метални канчета, които Телънт ни беше донесъл. Никой не поглеждаше към никого. Нищо не може да изглежда по-зле от мъже на средна възраст на разсъмване.

Оттук нататък бизнесът ни приключи бързо. Събранието на съвета в Уейя премина като останалите. След една пълна Луна на снега, през която пътувахме заедно, единствените хора, които Хиндмън беше убедил да заминат на запад, бяха десет лесно влияещи се недоволни и половин дузина ловци на елени, които се надяваха да намерят земи, по-богати на дивеч, ново място, където лосовете и бизоните не са избити още по времето, когато дядовците им са били млади. Това беше. По-малко от две дузини покръстени след упоритото му проповядване. Телънт и аз яздихме до вкъщи с увереността, че Беър би одобрил работата ни този месец.

[1] Капитан Джон Смит (1580–1631) е английски изследовател, прославен участник в завоюването на Вирджиния и един от основателите през 1607 г. на Джеймстаун. Изследва реките, залива Чесапийк и изработва карти. Индианката Покахонтас спасява живота му. През 1614 г. отново пътува — към Масачузетс. След завръщането си пише книги. — Бел.ред. ↑

[2] Джон Уинтроп (1588–1649) е английски пастор, пътешественик, водачът на групата пуритани заселили се в Нова Англия — в Масачузетс и създали своя колония през 1629 г. Уинтроп е преизбиран дванайсет пъти за губернатор на тази общност. — Бел.ред. ↑

6

Много малко имам да кажа за ролята си във войната. Като тема целият период ме отегчава до безсъзнание. Моята търпимост към глупостта е с много ниска граница, особено когато става въпрос за моята собствена глупост. Разбира се, по това време веднага след Съмтър[1], бях лудо ентусиазиран за въоръжен конфликт по начин, по който само политици могат да бъдат. И естествено, грешно бях преценил степента на ненавист между Севера и Юга и тогава през 1862-ра смятах, че разделянето на съюза на две, няма да е по-кърваво от времето, когато методистите сториха това през 1844-а.

От трибуната на Сената в дните след бомбардировките, аз обещах, че ние, хората от планината и индианците, ще се бием до последните епични битки на войната по охраняваните от нас проходи и планински твърдини. Аз някак я изкрещях тази прокламация, доколкото си спомням.

Глупаво, наистина. Но убедително.

Годините на войната преминаха обаче, а аз все повече и повече се натъжавах, когато се сещах за ексцентричността и старата реторика, защото се оказа, че съм предвидил как наистина ще се сражавам в последната, губеща войната битка. Нито кървава, нито велика, просто обречена. Един безславен край на пропаднала в облаците съпротива.

Отпразнувах началото на войната, като си пуснах брада, увиснали мустаци и очертани малки триъгълни кичури за бакенбарди, каквито някои кавалеристи си пускаха под долната устна, наречени императорски в чест на настоящия безпомощен френски император. Моите обаче растяха примесени със сиво, защото аз вече не бях млад.

Много са възрастните мъже, които твърдят, че са били полковници на Юг по онова време, и те карат да мислиш, че армията на Конфедерацията е имала само един чин, като не се брои генералския. Във всеки малък град с едно кръстовище има по двама-трима, които седят на пейка, дялкат, плюят и си разменят джобни ножчета. В някои области има до цяла дузина. Аз обаче наистина бях полковник, макар че никой никога не беше ме наричал войник. Нямах нито обучение, нито опит и преди 1862-а не бях служил нито ден в униформа и не бях стрелял често с пушка, даже не и за ловуване. Моите еленови филета и бутове от мечка ми биваха доставяни от индианците, с които търгувах. Но не бях съвсем без опит в боравенето с оръжие. Обсъдил съм уменията си с револвери за дуел. Също така можех — и все още мога, ако се наложи — да използвам къса пушка с удивителна точност и ентусиазъм. Аз съм донякъде легендарна фигура за прострелване на пъдпъдъци и фазани в крилата, не толкова заради спорта, колкото заради задушеното или печеното, което следва. Единственият истински знак за военно обучение, което някога съм демонстрирал, беше способността ми да отварям бутилка шампанско в наполеоновски стил, с един драматичен удар с острието на сабята.

В онези дни обаче всеки, който доброволно финансираше легион от собствения си джоб, беше добре дошъл да назове ранга си и тези, които иска да са му подчинени. Така че аз веднага станах полковник и ми трябваха офицери. Тъй като Телънт беше главният ми счетоводител, главен помощник и добър приятел, изведнъж беше произведен в майор. За лейтенанти назначихме най-добрите момчета, които работеха в различните предприятия. В действителност ние бяхме легион от адвокати, счетоводители и чиновници в магазини. Горе-долу единствената разлика в техните задължения към мен, които войната налагаше, беше, че в редки случаи, когато нямаше как да го избегнем, янките стреляха по нас.

И ние бяхме легион, не батальон, забележете. Винаги бързо коригирах всеки, който грешеше. Легион, казвам аз, пълен легион за бога.

Първо нарекох легиона ни Давещите Мечки Зуави, защото исках да оглавявам най-ярката и екзотична група войници в цялата армия. Би трябвало да е достатъчно, че бяхме само индианци и няколко високопланинци с повърхностни знания. И че няколко от нас се присъединиха, въоръжени с копия. По някаква причина исках да сме облечени със смешните костюми на зуавите чак до ботушите. Единственото, което мога да кажа е, че това бяха други времена, модата беше друга и аз не бях единственият с такъв моментен ентусиазъм за торбести леки панталони и фесове с пискюли. Имаше няколко батальона от зуави, макар и само в тези първи месеци на конфликта, когато по-голямата част от страната, и двете половини, действаха глупаво като пияни малко преди сбиване. За щастие няколко от нас, включително и Телънт, не искаха да носят облекло, което смятаха, че ги прави да изглеждат като момичета от харем, и стигнаха дотам да заплашват с неподчинение, ако им наредя.

Не забравяйте, аз бях вече в средна възраст, времето от живота, когато някои части от тялото ти, които никога не са те болели преди, започват да те болят и нямам предвид само стави и кокалчета по ръцете. Разбира се, стар е нещо относително. Бих изтъргувал всичко, което имам в този момент, за да съм отново в младежка форма. Но предполагам, единствената причина, поради която прекарах четири години по биваци из горите в яздене на кон от едно място на друго в жега и студ, дъжд и пек, беше, за да запазя хората на Беър на едно място, да не се разпиляват по батальони, където не мога да контролирам начина, по който се отнасят с тях и където нищо не бих могъл да направя, за да ги държа настрани от боевете, исках да ги предпазя от всякакво зло, което можех да избегна.

Неудобство беше обаче, че индианците бяха узрели за битки и не беше възможно да ги разубедиш да не се записват във войската. Те гледаха на войната като на рядка възможност да съберат стари дългове срещу правителството, углавни престъпления и наказуеми простъпки, стигащи чак до стрелбите на генерал Ръдърфорд[2], оставили диря от огън и кръв през планината в миналото столетие, а и когато убийците испанци носели метални шапки с кръстове отгоре като петльови гребени.

Можех само да направя така, че да прекарваме колкото може повече време настрани от пътя на янките. Моята идея за водене на войната беше да поведа легиона си в планините, да покрием най-дълбоката пустош, където дори и конете си няма да можем да яздим, а трябва да ги водим за поводите, да се катерим по скалисти пътеки и дивечови следи в черната почва. И да охраняваме проходите в краен случай.

Лятото на 1863-а прекарахме в дълбока изолация високо в планината. Изпращах писма до Ричмънд, заявявайки, че сме потънали в работа, копаем селитра за барут от голямата надвиснала скала, която Беър беше открил като млад през миналия век. Никой не можеше да отрече, че нашата нова нация има нужда от барут. Това, което изкопавахме, обаче беше нищожно малко. И един артилерийски залп не би могъл да се изстреля с количеството, което бяхме изровили това лято.

През цялото това време не виждахме друга жива душа, освен нас си, имахме хубав сух лагер, заслонен от високата издатина, която индианците наричаха „пещерата“. Много от нас прекарваха времето в ловуване и се хранехме доста добре, предимно с диви прасета, сърни и пуйки, от време на време стояхме до късно, пушехме и гледахме огъня, четяхме, тъй като аз винаги носех чанта с книги със себе си — разказите за Артур, Одисея, Енеида. Четях на глас на индианците, като същевременно превеждах, а на тях тези стари разкази им харесваха извънредно много и отвръщаха на услугата ми със свои разкази, истории за малките вълшебни хора с очи като луни, които тайно деляха света с нас, и за чудовища, които живеят във водите, в небето или под земята, също и за видимите истински животни и тяхната интелигентност, малко отличаваща се от нашата. Бях чувал почти всички истории хиляди пъти от Беър в зимната къща, но все още ги обичах и вярвах, че можеш да се обогатиш от тях всеки път, когато ги чуеш. Така минаваха дните и нощите, едно и също, едно и също. Малко работа, малко лов, много излежаване около огъня, разказване на истории и готвене. Много бързо ни се свърши алкохолът, а бяхме на такова място и по такова време, че изобщо нямаше значение. Харесваше ми да съм установен на едно място през тези месеци, в пещерата, и бях спокоен и доволен, защото като по-млад често бях прекарвал години, без да мога да спя в едно и също легло за повече от няколко последователни нощи. С една дума, това лято беше толкова приятно, колкото една война може да бъде. Или животът изобщо, без по-нататъшни уточнявания. В този хладен, зелен, издигнат нависоко свят, беше доста трудно да кажеш, че във Вирджиния е сезон за сражения.

Не мина много от тази щастлива интерлюдия обаче и аз започнах да усещам, че нервите ми нещо не издържат. Хората започнаха да ме мислят за предразположен към душевни смущения.

Сигурно съм бил. Знам, че мислите ми течаха бурно, умът ми започваше да помътнява. Гневът ме съпътстваше през тези военни години. Привързвах се към някакви идеи и не можех да се отърва от тях. Дойдоха ми например задълбочени и упорити хрумвания по отношение устойчивостта на облеклото на войниците към влага, свързано с изискването за чистота и намаляване простудите по тялото, и оттам предотвратяване разпространението на инфекциозни болести. Превърнах се в напаст, като пишех писма до Дейвис[3] и Лий[4] по този въпрос. Като демонстрация на предложенията си, често носех цял костюм дрехи, покрити с отвара от пчелен восък и гъста билкова каша, така че яздех сух като кост в бурята, но дрехите висяха твърди по тялото ми и когато се движех, се чуваше пукане, а аз миришех като стара плесенясала палатка, опъната в гората. Представете си цяла армия, маршируваща в такива дрехи. Но не мога да не добавя, че повечето от нашите мъже умряха от болести, а не от ножовете и изстрелите на янките. Така че, направете си сами изводи за моите халюцинации.

Трябва да призная, понякога гневът ме тласкаше към непредвидливост. В една акция, която нямаше как да избегнем, синът на наш велик воин от времето на войните на Червената пръчка[5] беше убит от янките. Това беше глупава схватка, която в никакъв случай не трябваше да позволя да се случи. Имахме за задача да охраняваме един мост. Никой не се беше опитвал да мине по него дни наред, така че се заиграхме на футбол. И после като проклятие янките дойдоха точно по средата на играта и ни завариха неподготвени. В крайна сметка ние спечелихме схватката, но имаше няколко смъртни случая, загина и синът на великия воин. В последните минути на битката индианците си отмъстиха, като започнаха да скалпират янки, и живи, и мъртви. Два дни по-късно моите по-млади офицери бяха ужасени, когато един журналист дойде, душейки за някаква сензационна история. Телънт и неговите лейтенанти бяха в отчаяние, като си помислеха какво може да се появи във всеки вестник на янките, с крещящи големи букви в началото на първата страница. РАЗБУНТУВАНИ ИНДИАНЦИ СКАЛПИРАТ СВЕЩЕНИЯ СЪЮЗ ДО СМЪРТ. ОЗВЕРЯЛАТА КОНФЕДЕРАЦИЯ ОСАКАТЯВА ТЕЛАТА НА ПАДНАЛИ ЗА СВЕЩЕНАТА ЗЕМЯ ФАБРИЧНИ РАБОТНИЦИ.

Телънт и момчетата дойдоха при мен групово, за да обсъдим какво да правим. Аз настоях да говоря лично с журналиста, тъй като бях единственият измежду нас с подходящ опит в справянето с тази категория. Кореспондентът беше дребен мъж с пълно лице, облечен в торбест кафяв костюм. Издути джобове на палтото, захабени с мастило върхове на пръстите. Трябваше ми само минута, за да разбера, че е твърде умен, за да се подведе за дълго. Единственото, което си спомням, че му казах, беше: „Ето ти сбито съдържание на статията: «Скалпирани янки. Така им се пада»“.

Поради тези примери и дузина други, моето поведение не се вписваше добре сред силните в Ричмънд. Накрая повечето от тези над мен започнаха да ме смятат за умствено нестабилен. Бях изправян пред военния съд един-два пъти за дребни обвинения, които не доведоха до нищо друго, освен до дълга кореспонденция и натрупана горчивина.

Излишно е да казвам, че както бях нападан отвсякъде, ценях всяка лоялност и привързаност. Затова изпитах огромна радост от крайната развръзка на историята с петима чероки, които бяха заловени в една престрелка, изведени от щата и държани в затвора със седмици. Офицерите янки им предложили много смешна сделка, която показвала само презрение към тях и вроденото им невежество. Казали им, че ще ги освободят и ще им дадат невъзможната сума от пет хиляди златни долара, ако се върнат със скалпа на скалпиращия полковник убиец. Пленниците започнали да говорят помежду си много сериозно и се престорили, че обсъждат предложението, като съзнателно говорели на техния си език. После приели сделката, обещали да се върнат с моя пресен скалп до Луната на зрялата царевица. Пресекли високите върхове в бавен тръст, като се смеели през целия път. А пет дни по-късно седяхме около моя огън във весело настроение, породено от лековерието на северняците, които смятаха, че парите са единствено колело, което върти света. Спомням си, че в празненството ни имаше известно количество уиски и разказване на истории, а аз сготвих глигански рибици върху ореховите дърва със зрънца хвойна и тосканско вино за аромат. Беше в крайна сметка една доста хубава войнишка нощ.

За последен път си имахме работа с янките няколко седмици след Апоматокс[6] и повечето историци потвърждават, че ние сме дали последните жертви на войната, поради което казвам, че безумното изказване, което направих в началото, че последните битки ще се водят в нашите планини, в много умален вид, беше абсолютно вярно.

Янките дойдоха по билото на планината от Тенеси и окупираха един малък град, разположен в долината на река сред високите планини. Това беше градът, където бях водил много от моите ранни битки в съдебната зала като млад адвокат, така че за мен значеше нещо да се върна там, повел каквото е останало от легиона ми.

Качихме се на хребетите над града, откъдето можехме да наблюдаваме янките през увеличително стъкло и, боя се, ставах все по-развълнуван и нетърпелив с напредването на деня. Заклех се или да ги избия всичките, или мене да убият, но да не ги оставям да се перчат из града ни. Само че нямах достатъчно сила, която да отговаря на гнева ми. Поради различните фактори на изхабяването, се бяхме превърнали в група, която едва ли би могла да представлява и батальон, камо ли легион — въпреки че бяхме известни и всявахме страх главно поради колоритния инцидент със скалпирането. Единствената стратегия, която можехме да приложим, беше да нападнем янките в ръкопашен бой по фланговете им. Загубихме един от хората си, а няколко други бяха ранени. Няколко дни след това разпръснах индианците по хребетите и им казах, като се стъмни да запалят огньове по цялата планина, заобикаляща града. Те трябваше да надават викове, да пеят, да танцуват, за да изглежда, че са много. Някои от тях имаха барабани с кожа, а двама от шотландците носеха гайди и цигулки. Като падна нощта, долината се изпълни с военна музика и така чак до първата утринна светлина.

Изчаках някъде до вечеря и изпратих един висок индианец с гърбав нос, един от последните пълнокръвни индианци, в града. Инструктирах го да предаде кратко устно съобщение: „Слушайте! Полковник Уил казва това. Обкръжили сме ви отвсякъде. Моля, предайте се. Или ще умрете и кървавите ви скалпове ще украсят лъковете ни.“

Тъжно, но янките не се предадоха. Вместо това с дълго съобщение в писмен вид ни уведомяваха за споразумението на генерал Лий в съда в Апоматокс, сключено преди месец. Не бях чул, че Лий се е предал, но за не повече от няколко секунди прецених как стоят нещата и казах на офицерите си: „Е, господа, щом Лий се е прибрал вкъщи, мисля, че и ние сме приключили. Четири шибани години на вятъра“.

Най-напред изпратих няколко души, индианци и шотландци, да яздят по трудния път до Уейя с всичките ни коне, които федералните със сигурност щяха да вземат за свои нужди, тъй като конете бяха много намалели, от тях бяха убити почти толкова, колкото и хора.

Начинът, по който се предадох, се превърна в представление и целият град излезе да гледа. Слязох от планината, придружаван от Телънт и моята лична охрана, най-високите индианци между нас, всичките над метър и осемдесет без шапките и тюрбаните. Бях сменил обичайните си дрехи, носех платнен панталон, наколенници от еленова кожа и мокасини, обрамчени с изтъкани ивици с косми от конска опашка, боядисани в червено и синьо и промушени през дупки, изрязани с острото на птичи пера. От кръста нагоре бях гол, с кожена каишка около врата, от която висеше черен мечи нокът. И от известно време не се бях бръснал. Животът ни беше груб. Затова и косата ми беше въздълга и ми беше поникнала сива брада. Целият се бях нарисувал с боя, ивици от охра и сажденочерно по традиционния начин. Дълга пушка висеше на рамото ми на връв от сплетени като плитка кожени ивици. След четири години живот в горите, бях отслабнал и станал длъгнест; всичките кокали по гръдния ми кош се показваха през кожата. Аз — адвокат, полковник, вожд и сенатор. Който се е познавал с президенти. Слизащ в града като някаква икона от старите дни, изплувала в обърканото настояще.

После, като започнахме да преговаряме, адвокатът в мен разцъфтя с всичка сила. Станах много разумен, въпреки дивото си облекло. Казах, че никой от индианците, останали с мен, не е войник, че това са мои лични служители — бодигардове, както личеше. И настоях, че като такива, те са изключение и не трябва да полагат оръжието си на земята, както изискваше зле формулираното споразумение за капитулацията на Лий.

Май и аз самият бях изненадан, че успях с такъв нищо и никакъв аргумент. Янките надраскаха на хартия изменение на договора за капитулация с малка добавка в полето, а аз настоях да се отбележи, че ние всички сме инициатори на изменението. Много потапяния на писци в мастилото и много зацапвания. Но накрая, като дойде време да сложа подписа си най-отдолу, не знам какво ми стана. Започнах да убеждавам и да твърдя, че има още стотици индианци по хребетите, кавалерия също, и че аз бях техният вожд и полковник. По мой знак те биха слезли и биха скалпирали всеки един от тях, спира ги единствено моето настроение. Вярно е, казах аз, че има мъже, които са оцелявали след скалпиране. Но това е много неатрактивен край за всеки. Цялата ти глава се превръща в червен набръчкан белег. Дамите — поне по-голямата част от тях — доста мразят тази гледка.

Полковникът янки изглеждаше объркан. Той пушеше малък остатък от пура, която миришеше долнопробно, дълго оглежда горящия й връх, а после спря погледа си на майор Телънт. Телънт направи едно леко като вибрация поклащане с глава към янкито, после ме докосна много нежно по голото боядисано рамо, натопи металния писец в мастилницата, сложи дръжката му между пръстите ми и с палец бутна документа с два сантиметра към мене. Подписах се с най-официалния си и натруфен подпис от няколкото вида, които използвах.

След това погледнах към офицера янки и казах: „Ако не беше заради тези индианци, нямаше да имам нищо общо с тази проклета война.“

После, придружен от моя охранител и верния Телънт, излязох, без да кажа ни дума повече. Всички бяхме напълно въоръжени. Благородният стар Лий е трябвало да си намери по-добър адвокат.

Въпреки малката ми победа над янките, Пирова победа всъщност, сега вярвам, че въвличането на индианците във войната беше от най-големите ми провали, или поне изпъкваше между многото други. Войната не беше тяхна работа. Те трябваше да си стоят вкъщи. Всъщност всички трябваше да си стоим вкъщи. И това закъсняло осъзнаване беше тъмно подчертано, когато в рамките само на няколко дни, бяхме поразени от епидемия на шарка. Смяташе се, че двама от завърналите ни се войници са донесли болестта в общността, след като един янки офицер ги беше отделил от другите и им беше показал малка стъклена купа, в която странна червена риба с тъжни изпъкнали очи плувала в малки кръгове във вода, замъглена от собствените й изпражнения. Целият остатък от живота й се съдържал в кръг, който почти можело да обхванеш с палец и показалец. Гаден свят на невъобразимо ограничаване. Потърси в това какъвто си искаш символизъм. За мене купата и рибата представляват виждането на янките за живота.

Веднага след завръщането им вкъщи, двамата, които били в контакт с янките и били орисани да видят червената рибка, се разболели безнадеждно, покрили се целите в мехури и умрели. Скоро към тях се присъединиха над една десета от хората ни.

Беше мрачно време, най-лошото в спомените ми. Болестта идваше на вълни, през половин луна. Предвестници бяха рани по устата, главоболие, повръщане, в този ред. После обривите. Бледата кожа от вътрешната страна на ръката до лакътя се надигаше като разорана почва. Лицата така се подуваха на червени ивици, че хората не можеха да виждат изпод клепачите си. В най-лошите случаи, обривът се разпространяваше от главата до пръстите на краката, гнойните пъпки се наслагваха една върху друга, застъпваха се като плочки надолу по цялото тяло.

Нищо не можеше да се направи срещу това. Нямаше никаква лекарска помощ, имаше само билки. Някои пиеха отвара от отровна млечка. Листата или корените, забравих какво. Вкусът беше ужасен и се смяташе, че помага само по простата логика, че млякото на узрялото растение наподобява гной. Други се кълняха в корените на мечото грозде с още по-слабо основание. Във външния свят имаше различни форми на предпазни мерки срещу болестта, поне по времето, когато старият откачен Котън Матер[7] беше научил трика от своя роб Онесимъс. Но никой от нас не го беше правил, имаше голям риск човек да умре по време на процедурата. Като се обърна назад, може би е трябвало да настоявам за това, но тогава дори Линкълн не беше ваксиниран, а той беше повален от лека форма на болестта само година по-рано.

Все едно дали живееш в Уейя или Ню Йорк Сити, веднъж хванеш ли я, или умираш, или се покриваш с корички и се оправяш. Оцелелите бяха щастливи, че ще продължат да живеят, макар и с дълбоки белези до края на живота си. Бели следи от шарката се разпръскваха по целите им лица, надолу по гърдите и гърбовете им. Белези, много по-големи от сребристите следи от нокти на Беър и Куджо, макар че бяха много по-малко интересни, за да разказваш за тях на старини.

Ходех от колиба в колиба, посещавах болните, бях по-безполезен от проповедник или билколечител. Умиращи хора, повръщащи и безчувствени, понякога по двама-трима от една колиба. Млади и стари еднакво. Всички проснати и покрити с подутини, не можеха дори да изкуцукат до реката и да се потопят в студената кафява вода на късната пролет с надежда за живот. Не вечен живот, а една частица повече от него. И аз не можех да предложа каквото и да е нито на физическия, нито на духовния фронт.

Здравите между нас живеехме всеки ден в парализиращ страх от първите малки мехурчета, които се появяват в горната част на устата. Докато бивахме будни, постоянно опипвахме с език небцата си.

След три вълни бушуване болестта започна да затихва. Сред последните, които си отидоха, беше Телънт.

Той лежеше болен в своята къща. Трескав. Леглото му цялото влажно и напоено с пот от чаршафите до дебелите завивки. Обривът червен по бузите и ръцете. Течащи рани една върху друга. Кофа за повръщане под ръка. Той ту беше в съзнание, ту го губеше.

Седях на стол до леглото, държах ръката му и бършех лицето му с хладна кърпа. Потната коса на слепоочията му беше почти толкова посивяла, колкото и моята. Казах му: „Малки братко, не си никак добре, нали? Много зле си даже. Лошо, лошо.“

Погребах Телънт на едно възвишение, близо до котловината на кестеновите дървета. С добър изглед надолу към реката. В онези дни имаше много погребения. Стигнахме до там, че не останаха думи за надгробно слово. Просто заравяхме пръстта и си отивахме по домовете, мислейки си какво чувстваме вътре в себе си към починалия. Няма да се задълбочавам повече в това, ще кажа само, че с всяка измината година светът ставаше все по-мрачен, а нещата непрекъснато се изплъзваха.

[1] Форт Съмтър — избраният за президент на САЩ Ейбрахам Линкълн се обявил срещу робството, което довело до отцепването на 11 южни щата. През 1861 г. техните войски нападнали Форт Съмтър, което поставило началото на Гражданската война — Бел.ред. ↑

[2] Генерал Грифит Ръдърфорд (1721–1805) е роден в Ирландия. През 1776 г. повежда 2400 души срещу индианците чероки. Не се знае броят на жертвите от тези военни сражения. — Бел.ред. ↑

[3] Джеферсън Финис Дейвис е американски политик и президент на Американските конфедерални щати (1861–1865). Преди Гражданската война служи в армията и на няколко пъти е избиран в Камарата на представителите и в Сената. Той е и военен секретар в администрацията на президента Франклин Пиърс (1853–1857). — Бел.ред. ↑

[4] Робърт Едуард Лий (1807–1870) е легендарният главнокомандващ армията на Юга, превърнал се в идол приживе. — Бел.ред. ↑

[5] Войната с Червената пръчка или Войната с племето крийки е през 1813–1814 г. Чероките се бият редом с армията на САЩ срещу крийките. Благодарение на тези войни Джаксън става президент. — Бел.ред. ↑

[6] Апоматокс — град в Централна Вирджиния, където генерал Лий се предава на генерал Грант, с което на 9 април 1865 година се слага край на Гражданската война. — Бел.ред. ↑

[7] Котън Матер (1663–1728) е възпитаник на Харвард — пастор, памфлетист, много плодовит автор. Замесен в процеса срещу Салемските вещици. Робът му Онесимъс го спасява по време на епидемията от шарка през 1721 г. в Бостън чрез праобраз на ваксинирането. — Бел.ред. ↑

7

След войната нищо вече не беше същото, целият Юг беше объркан. Потокът от пари пресъхна. Отникъде никакви пари. Янките се опитваха да управляват всичко, да ни унищожат по време на мира така, както ни унищожаваха в сраженията. Нямаше останало място в политиката за тези от нас, които една декада по-рано бяхме големи фигури просто защото нашите победители бяха забранили на много от нас да участват в правителството, на каквото и да е ниво. Дори не мога да си представя какви песни пеят сега политическите деятели на янките и всичките нехранимайковци под купола на стария Капитол. Мога да се обзаложа, че не е Шуберт.

На национално ниво правителството беше корумпирано до страхливите побелели глави на Върховния съд. Редно беше победителите да вземат пълен превес. Ние, предишните важни мъже, може да сме били много по-добри. Но ние изцяло се бяхме провалили като лидери и заслужавахме да понесем колкото бой ни се полагаше. И Югът не беше единствената цел на янките. Вижте само какво направиха със Запада. Веднага след като приключиха с нас, те насочиха армиите си към залязващото слънце и се биха със сиуксите, шайените и апахите — прекалено много хора, за да ги изброя всичките. Защото следващите няколко декади янките печелеха, а всички останали губеха. Трудно е да удържиш политици с големи армии да не се бият с никого.

Но не всичко беше унищожено. Селската област все още беше красива, независимо коя луна от годината беше. Щом лозите ги покриеха, многото изгорени къщи с бели колони в плантацията на Шърман[1] ставаха живописни като разрушеното абатство на Уърдсуърт. Така че през този период от живота пътуването ми даваше голямо спокойствие, защото пътят беше открит и свободен. Чудесно беше да скиташ наоколо на хубав кон, да наблюдаваш смяната на сезоните, да гледаш как цветята цъфтят и повяхват и да следиш фазите на луната от бледата пролет и копнеещото, потънало в дълбока зеленина лято до меланхоличната жълта есен. Наблюдаването на сезоните изглеждаше особено необходимо сега, когато купът години зад мен ставаше все по-голям от този пред мен, дори и при най-оптимистично пресмятане на периода ми живот. Какво по-добро място от пътя, за да подлагаш на ежедневно изпитание убеждението си, че най-трудното нещо е да бъдеш постоянно обслужван особено когато колкото по-далече отиваш, толкова по-трудно става?

Поради тези причини — или извинения — не исках да стоя много вкъщи. Като оставим настрана това, което приятелите ми наричаха иронично моя богат вътрешен живот, част от причините да живея предимно в пътуване беше, че като не спирах да се движа, бях по-трудна мишена за тези, които ме търсеха за непогасени дългове, да ми връчат призовка или да ме молят за услуги.

Излишно е да казвам, че дълги периоди от време не се отнасях към задълженията си много грижливо. Оставях по-голямата част от работата на новото поколение млади чиновници, под ръководството на Конли, един от лейтенантите в легиона. Конли обаче не беше Телънт. Работата, с която не можеха да се справят без моето присъствие, беше огромна. Когато се връщах вкъщи, документацията, която ме чакаше, беше натрупана на купища около бюрото, стигащи до кръста, и до раменете покрай стените. Като отворех някое чекмедже на бюрото, натъпканите вътре документи наизскачваха да ме посрещнат. Сипеха се от седалките на столовете като бяла вода върху речни камъни и пълнеха огромен брой стари дървени сандъци от червено вино, докато останеше само една малка пътечка за минаване от входа до дъното на канцеларията ми. Но не обвинявам моите момчета за всичко. Или даже за нищо. Точно тук ще се отклоня да кажа, че много от тях продължиха и направиха значителни кариери в правото и бизнеса, а някои служеха в щатската легислатура и Конгреса, а това е толкова близо до бащинската гордост, колкото ми се полага.

Проблемът беше в мен. Аз изоставих кореспонденцията. Много чекове не бяха написани, други не бяха осребрени, загубени в купищата, натрупани около мен. Белите купчини хартия се изправяха в застрашителни размери като зли духове и ставаха по-високи и по-мощни всеки път, когато събирах смелост да се прибера вкъщи и да се заема с тях. Те като духове обитаваха къщата ми — силно западащия Джеферсънов октагон — толкова бързо, че ми се искаше да запаля клечка кибрит и всичко да изчезне с хубава жълта светлина, издигаща се нагоре зад гърба ми. Всеки ден, който прекарвах в резиденцията, трябваше да се срещам с цяла редица хора, които очакваха нещо от мен — пари или решения, нито едно от които не ми беше приятно да раздавам.

По това време направих едно безсмислено пътуване нагоре през дефилето Кумбърленд и отвъд него. Върнах се изтощен от пътя по средата на следобеда в един красив ден на късното лято, с намерение да направя бърза обиколка и да се върна пак наперено и да остана поне до началото на ноември и може би по Новата река да стигна горе до Вирджиния. Тревата в предния двор беше стигнала до коленете, а зелените боядисани дъски на верандата бяха на петна от черна плесен. Вътре мебелите бяха покрити с бели чаршафи. Фасетките на полилеите от рязано стъкло висяха без блясък от арматурата си на кукички от корозирала жица. Всичко миришеше на влага и мухъл и стара горчива пепел, разсипана от огнището.

Конли дойде припрян и много загрижен.

— Уил — каза той, — не знаехме, че си идваш.

— Очевидно.

— Ти обикновено съобщаваш. Щяхме да открием мебелите и да окосим тревата.

— Аз мислех, че тя трябва да се коси редовно, независимо дали съм тук или не.

— Тя расте толкова бързо, прислугата не може да й насмогне.

— Станала е половин гаден метър.

— Лятото беше наистина много влажно. Дъжд, дъжд, дъжд.

Чух, че някой ходи горе в спалнята ми. Някаква врата се отвори, после се чу скърцане от слизащи стъпки. Влязох във фоайето и погледнах към хола. Едно красиво момиче с лешников цвят се спускаше по стълбите, сънливо и цялото раздърпано. То ни се усмихна някак унило и продължи надолу през хола до задната врата.

Конли каза: „Извини ме за минута“.

Изтича след нея. Аз стоях на едно място и чаках с изненадващо търпение.

Когато Конли се върна, го попитах: „Как беше?“

Той каза: „Извинявай.“

Аз казах: „Някой от вас трябва да окоси тревата, да махне покривалата от мебелите, да помете пода и да отвори прозорците. И за бога, накарай някой да смени чаршафите на леглото ми.“

Когато всички се разтичаха, взех бутилка бордо и една книга от етажерката, отидох на пейката под кучия дрян до Уейвърли и четох, докато почти мръкна.

На следващата сутрин Конли ме чакаше, когато слязох долу. Седна на голямата маса с една тетрадка. Преди да съм успял да налея кафето, започна да чете от списъка неща, за които трябваше да се погрижа. Всичките ми дела бяха изпаднали в неописуем безпорядък.

Първо, имаше цяла шепа сметки, които отдавна е трябвало да бъдат платени. Съдебни дела чакаха. Спешно. Земята на Бобъровия поток, склоновете от двете страни на хребета, биха покрили дълговете. Имах предложение от купувач.

— Ще я задържиш ли, или ще я продадеш? — попита Конли.

— Ще я задържа.

Второ, имаше една епистоларна вражда, която трябваше да бъде успокоена, защото се беше разпалила почти до дуел. Историята беше следната: След като се научиха да пишат на английски, Голямата Кал и Страшната Вода бяха влезли в епична отровна писмена престрелка, базирана на старо скарване по повод морфологичния разбор на трупа на един лос по време на лов, отдавна, може би в миналото столетие, когато и двамата били млади. Спорът беше, чий куршум е нанесъл смъртоносния удар. Честта беше заложена на карта. Бяха си разменили много писма, пълни с обиди и обвинения, въпреки че жените им бяха големи приятелки и роднини, и двете от Птичия клан.

— Говори с жените им — казах аз.

Но Конли вече беше говорил. Дребните закръглени жени не бяха помогнали с нищо за уталожване на спора, защото смятали, че двамата мъже не стават за нищо друго, освен за постоянен източник на забавление. Конли ми връчи цялото снопче разменена кореспонденция до и от. Прелистих писмата, като четях откъслечни фрази тук и там. Грамотността благословия ли беше, или проклятие?

Накрая хвърлих снопчето в огъня и казах: „Кажи на Голямата Кал и на Страшната Вода, че всяка пътека през света, освен тази към мира, води до осем вида самота“.

— И това ли е всичко?

— Да. Това е отличен съвет. Иска ми се аз да го бях следвал. Предай им го убедително.

Номер три. Училището и църквата, тъй като бяха построени преди повече от двайсет и пет години и бяха почти идентични като проект и използвани материали, като се изключи камбанарията, се разпадаха по едно и също време и със същата скорост. Да се подменят ли всички сриващи се плочи на покрива, или да се направи само изкърпване?

Отговор: Изкърпване.

Също, Конли каза, боята по дъските на външната облицовка и на двете сгради се белела на люспи, големи колкото човешка длан. Да се пребоядисат ли или да се оставят в естествен вид?

Отговор: Второто.

Четвърто. Отговарях за сградите и поддръжката на пътищата в тази част на страната от десетилетия. С какво да се захване екипът сега?

— С това, което е в най-лошо състояние.

— Значи северният коларски път — каза Конли. — Той непрекъснато се отмива при силни дъждове. На два пъти по различно време каруци заедно с воловете и коларите се бяха преобръщали в дефилето. Това ще е много работа. Искам ли да дам напътствия на екипа, който ще извършва ремонта, или той да го направи?

Отговор: Смени указанието от „коларски път“ на „конска пътека“. Обяви го в пресата.

И още, и още.

Конли стигна до втората дузина от страниците на списъка си, или някъде там. Тъй като сезонът си отиваше и това беше краят на още едно лято, в очакване на студеното време, новият ни пастор искаше да знае колко дълбок трябва да е снегът, за да отмени службите. И учителят искаше да знае същото.

— Ние даже не сме стигнали равноденствието.

Конли сви рамене. „Те питат“, каза той.

Платих заплатите на двамата мъже и им осигурих храна и място за живеене от собствения си джоб. Отговорът ми беше: „Поне пет шибани сантиметра дълбок“.

Задължения и отговорности. Седях с часове на бюрото си, пиех кафе и се опитвах да намаля купищата документи, които трябваше да прегледам. Цял ден работа, докато задникът ми започна да се свива в спазми от обездвижване. Вдигах очи от бюрото и префокусирах очите си в стаята и купищата, които изобщо не намаляваха. А като излизах сред хората, някои от тях ме наричаха Уил, други — полковник или сенатор, а няколко ме нарекоха вожде, но с някакъв лек нюанс на ирония в гласовете.

Когато имаха нужда от мен обаче, хората все още ме смятаха за краен арбитър. Аз представлявах закона. Големият шериф, еднакво за бели и индианци в моите силно намаляващи предприятия и присъединените, непритежавани от никого планински земи далече от най-близката областна управа. Така че хората чукаха на моята врата по всяко време на нощта, за да ми докладват за престъпления, а в тези объркани първи години след войната, ги имаше много повече отпреди, особено убийствата.

Например: късно пролетта един изпокалян малък цирк беше спрял в близкото селище от десет-петнайсет семейства и няколко кафяви колиби, накацали до един силен поток. Издигната беше шатра на височината на игрището, цялата в кръпки. По-късно същата вечер грандиозна лампа осветила единственото представление с жонгльор, който ходел по въже и дръзко облечено момиче, което се люлеело с главата надолу на един трапец, докато дългата му коса се спускала към земята. Главната атракция била една стара, с помътнели очи слоница, на която не й били останали много години живот, но имала достатъчно сили да седне на задните си крака на голям трикрак стол и с хобот да вдигне укротителя нагоре, да го сложи на врата си като ездач и да направи две обиколки около ринга, да се върне, да седне отново и да издиша насъбралия се въздух. По команда, издавайки звук, който наподобявал надуване на ловджийски рог, тя изхвърляла от хобота си струя вода в публиката и пляскала с големите си, с изпъкнали жили уши, целите на петна и опърпани по края като кожената престилка на ковач. Това било вечер на чудесата, които хората от цирка показали.

На сутринта, след като се изнесли, се установило, че един от музикантите — свирачът на банджо и етиопския рисувач, художник на обгорен корк — бил убит, главата му разсечена. Той беше захвърлен във воденичния улей, а тялото му беше поставено с лицето нагоре срещу една дъска, която се беше свлякла надолу в жлеба при въртеливото движение за регулиране потока вода, стичащ се към колелото. Всичко черно се беше отмило от лицето му, то гледаше към теб изпод водата с надежда, странно бяло, най-бялото нещо в целия видим пейзаж. Главата му беше разбита отгоре в безкръвна маса и с цвят и консистенция на мазнина от плацента.

Никой не трябваше да го мести, докато не отидех да направя разследване. И така, в по-голямата част от деня, всички момчета и повечето от мъжете бяха направили същото несигурно пътуване, което направих и аз с пристигането си — бяха вървели с разтворени крака по кръстосаните скоби на улея, за да погледнат долу през буйната вода обърнатото нагоре лице. Тъмният костюм и въздългата черна коса и даже бузите на лицето се вееха от течащата вода, като че ли духани от силен вятър.

Докато аз действах като адвокат и задавах въпроси, всички говореха за изумителното представление и щастливи ми разказваха за многото неочаквани удоволствия, особено за слоницата. Но никой нищо не знаеше за убийството, само повтаряха неясното мърморене, в което ставало дума за нечия жена, макар че чия жена те не можеха или не искаха да уточнят. Освен това кой можеше да знае какви стари вражди и страсти са взели превес сред тръгналите си дресьори на животни, изрисувани клоуни, акробати и жонгльори?

Наредих да извадят мъртвеца от водата и да го погребат в църковния двор. Платих от джоба си за малък надгробен камък и лично изписах надпис, който гласеше:

ЦИРКОВ АРТИСТ

П. 1867

Дойдох тук отдалече, надявайки се на печалба,

но вместо това ме постигна голяма загуба.

Поне добавихме нещо ново към запаса си от думи покрай тази смърт. Преди, разбира се, нямаше причина да имаме дума за слоница. Но много след като си беше заминала, хората продължаваха да се чудят на многото й качества. Само за това говореха. Тези удивителни уши. Хората накрая измислиха дума за нея: камама утана. Голяма Пеперуда.

С прибирането си вкъщи, установих, че противно на съвета ми, Голямата Кал и Страшната Вода продължили отровната си кореспонденция. И накрая, когато думите се оказали недостатъчни, Страшната Вода нанесъл на Голямата Кал дълга порезна рана на гърдите, чак до костта. Голямата Кал си беше вкъщи и се опитваше да оздравее. А когато отидох да видя Страшната Вода, той беше повече сърдит, отколкото разкаян.

— Аз и Голямата Кал бяхме такива приятели в миналото — каза той, — но сега проклет да е.

Това бяха стари посивели мъже, които се караха за нещо, което едва си спомняха. А малките яки жени изведнъж се бяха присъединили предано към съпрузите си и също бяха станали врагове.

Ходех при всеки един от четиримата и им казвах едно и също нещо: „Спрете тези глупави лошотии, които се гласите да си сторите едни на други. Когато хората стигнат вашата възраст, всеки, който дели дори само няколко от вашите спомени, е безценно съкровище. Обичайте ги, простете им глупостите и се надявайте, че и те ще простят вашите“.

Потънал бях в такива отговорности цели три сезона, точно до началото на следващото лято. Когато не можех да поемам повече. Побягнах, отново хванах пътя и се отправих към Топлите извори.

[1] Уилям Шърман (1820–1891) е едно от най-известните имена на Гражданската война, наречен е първият модерен генерал. След войната е главнокомандващ (1869–1883) и отговорен за индианските войни, водени в западните щати. — Бел.ред. ↑

8

Хотелът Топлите извори беше прекрасно убежище в отдалеченото дефиле на реката, на четири дни път от най-близката временна станция на строящата се железопътна линия. Летен курорт предимно. От почти две десетилетия — преди и след войната — аз бях чест посетител през всички тримесечия на годината, включително през дълбоките зими, когато хотелът беше почти празен и студени течения се носеха през тъмната бална зала, а поляната отпред беше загърната като с одеяло в сняг, обезобразен от една тясна пътека, по която само най-смелите гости се престрашаваха да стигнат до изпускащата пара вода на басейните, за да се потопят в тях.

Дори в най-слабия от най-слабите сезони можеха да се направят пари в късните нощни клубове, където се играеха карти и в които имаше свободни жени за ухажване. Богати млади вдовици и братовчедки стари моми за компаньонки в пътуването. Тъжните и незадоволени съпруги на възрастни богати мъже, които спяха следобедите пред широката камина в лобито на хотела с ръце, кръстосани пред издутите им кореми, а после, след обилна вечеря със свинско, се оттегляха незабавно в леглата. И, разбира се, прекрасните гувернантки, умни и нежни, изпълнени с негодувание.

Лечебните води на няколкото басейна извираха от земята, натежали от минерали, извлечени от сърцевината й. С гъста консистенция, която те държи на повърхността. Може би, ако потопиш бебе в някой от басейните, то веднага ще изскочи на повърхността. Водата беше топла, малко над 38 градуса, освен след обилен дъжд, когато необяснимо защо ставаше по-гореща. В нея имаше лека миризма на сяра, но толкова, колкото да личи, че е лечебна.

Твърдеше се, че водата има и диуретично, и разхлабително действие, и гостите бяха окуражавани да я пият неограничено. Затова денем и нощем прислугата сновеше нагоре-надолу през хола, като разнасяше нощни гърнета, съдържанието на които се плискаше под изпъкнали похлупаци. Някои от гостите се състезаваха за права в надхвалването за количеството вода, което са погълнали. Спомням си, преди войната, една едра и възрастна жена, облечена в кафяво, за да се обяви като свободна вдовица, преминала времето на траура, с пудра, спечена в бръчките на лицето й, заяви, че изпивала по два галона на ден, без някаква видима вреда, но и без никакво подобрение на невралгичната болка в десния й хълбок, която я пареше както винаги. Други между нас вярваха, че водата облекчава ревматизъм, мигрена, псориазис и някои видове рак.

Но най-прекрасното приложение, което аз виждах в горещата вода, беше да стоя дълго и приятно, потопен до брадичката в нея по средата на нощта. И да гледам как се извърта колелото на небето над главата ми. Орион през зимата размахваше сабята си под колана. Седемте сестри[1] се различаваха някога, но сега се превръщаха в едно размазано петно в тъмното, защото очите ми бяха отслабнали. Юпитер, Сатурн и Марс бяха разпилени между звездите, в зависимост от годината. Луните се извиваха над главата, в каквито снопчета или орбити им се полагаше да се покажат по това точно време и в тази специално нощ. Красиво е небето така, както е устроено. Съзвездията, планетите и луните. Достатъчно повторения, за да се уверим във възможното продължение на вселената и да видим как всичко се завърта и връща, но не и прекалено чести, че да ти стане досадно през малкото време живот, с което разполагаме.

Ходехме при Топлите извори, за да намерим вълшебни води, свеж планински въздух, забавления, приключения, облекчение на някаква болка. Те предлагаха неограничено много време за почивка, колкото можеш да си позволиш да останеш, което за някои беше цялото лято. Хотелът побираше над триста гости и биваше пълен през всички горещи месеци, когато богатите плантатори от опушените ниски краища идваха, за да намерят приятна промяна от безжалостната, изтощителна жега, а също така да направят болните си вътрешности отново здрави насред, както те я наричаха, пустошта.

Много от нас, докато пребивавахме в курорта, се заричахме да пазим различни диети. Най-запаленият твърдеше, че живее само на вода и свеж въздух. Аз не бях имунизиран срещу модата на Изворите. Едно лято преди войната си забраних консумацията на животинска храна за почти цяло лято. Живеех на зелени салати, нарязани на резенчета домати и червено вино. Но по едно време реших, че не мога да живея без хлебчета с наденица. Първото ми месно ядене беше пилешки бутчета, киснати в оцет и лют пипер и сготвени на жар от орехови дърва. Бях седнал на една от общите маси в трапезарията и трябваше да се въздържам да не забия лице в чинията, както правят кучетата.

В облачните вечери през лятото, когато беше хладно и се палеше огън в голямата камина, удоволствието на тези от равнината нямаше граници. Огън с дърва ти дава много хубаво чувство през лятото; кой може да си представи такова чудо? Всеки, който някога беше пребивавал там, си спомняше поне два сигурни факта: балната зала беше дълга седемдесет и един метра, а верандата завършваше с трийсет и пет дебели дорийски колони.

Обичах тази веранда, която няколко от нас наричаха веранда, а други, по-малко на брой, пиаца. Тя се простираше по продължение на цялата сграда. Дълга редица зелени люлеещи се столове — по три към всяка колона — бяха обърнати към поляната, от там се виждаше чак до реката и хребета на западните планини. Разпръснати по поляната, имаше големи стари дъбове и тополи, чиито бели стъбла бяха на височина от земята, до която би стигнал художник с протегната нагоре ръка и четка, от която капе боя.

Една лятна вечер, преди войната, се полюшвах в стола си заедно с другите мъже на верандата и наблюдавах изгледа, светлината беше колкото да се види димът от пурите ни и най-фината далечна линия на назъбения хребет над черната река, един от пушачите и един от пиещите уиски мъж, който твърдеше, че е сезонен пътешественик, изрази мнение, че всеки с истински вкус знае, че Топлите извори превъзхождат Саратога така, както планинският поток превъзхожда тесния пролив.

За почти двайсет години, всеки път, когато отивах в курорта, независимо от сезона, прислугата знаеше и ми носеше кафе с трийсет грама калвадос на терасата с люлеещите се столове при изгрев-слънце. Почти никой от гостите не се размърдваше преди сервирането на закуската в трапезарията, така че бях сам на цялата веранда, люлеех се в стола, четях и гледах как мъглата се вдига от реката. Разбира се, всъщност бих могъл да се люлея и да наблюдавам същата гледка от моята тераса, но вкъщи бих бил жертва на бумащината.

Изминавах последните крачки до Изворите, след като бях яздил от обяд до през нощта. Фериботът на кръстовището над Александър беше с невероятно закъснение, но поне пътищата бяха сухи и луната изгряваше почти пълна, макар че измитата й синя светлина, процеждаща се през покритите обилно с листа дървета, почти не ми помагаше да видя повече, отколкото ако я нямаше. Реката беше широка в по-голямата си част, светлината, която падаше върху нея, беше като излъскан оловен съд, а пътят на много места минаваше на височина не по-голяма от нивото на реката.

Стигнах до Изворите чак около полунощ и хотелът беше приключил работата си за деня. Отпред имаше един буден коняр, който пое коня ми. Няколко „нощни птици“ все още пушеха и отпиваха от чашите си в люлеещите се столове на верандата. Влязох вътре и помолих на рецепцията да изпратят в стаята ми сандъка с дрехи и другите ми лични вещи, които държах там на склад. Прибрах препратената ми поща и огледах фоайето. Лампите бяха намалени, осветлението беше колкото от пламъчета на свещи. Вечерята, естествено, отдавна беше приключила и вратите към тъмната трапезария бяха затворени. На една маса картоиграчи правеха залагания. Една двойка в началото на трийсетте си години, очевидно неженени, се превъзнасяха един друг и започнаха да пеят една от новите песни. Станаха, изтанцуваха няколко стъпки, без да се притесняват, притиснати много плътно, после жената се отдръпна със смях. Тя протегна ръка, мъжът я целуна, целуна и върха на пръстите й. После обърна ръката й и започна да целува дланта й през ръкавицата и над копчето, и голата й, с прозиращи вени китка. Тя погледна към китката си, като че ли никога преди не я беше виждала, после се завъртя, от което полата й се залюля красиво, и си тръгна, прекоси фоайето, отправяйки се към стълбището, което водеше към спалните помещения. Двамата, партньорът й за танци и аз я гледахме, докато се отдалечаваше. Циганката, която гледаше на ръка, все още седеше на малката си масичка, ръката на един побелял, прехвърлил шейсетте години мъж, лежеше гладко изпъната в нейната. Тя прекарваше показалеца си по линията на живота му много бавно, пресметната възбуда, която преминаваше по всеки нерв на клиента й, и си струваше цената на гадаенето от един долар. Като отидох до бара, циганката ми хвърли бърз поглед, след което продължи да си гледа работата. Минавайки покрай нея, чух да казва следните думи: нещастие, след което най-после настъпва мир.

Съдбата на всеки от нас, помислих си аз. Най-лесното предсказание. Никой не може да се спаси от него.

На бара в ъгъла трима по-възрастни мъже седяха, прегърбили се над нощните си питиета. Бяха насядали на голямо разстояние един от друг, разположението на столовете на бара не даваше възможност за комуникиране и те сякаш спазваха мъжкия етикет за едновременно изпикаване. Седнах на място, което най-добре отговаряше на наложената изолация.

Поръчах си сандвич с шунка и отделно джин Танкарей със зелен лимон и захар. И светлина. Барманът взе една лампа от другия край на бара и я постави пред мене. Вдигнах фитила и започнах да си сортирам пощата. Нищо особено в личен план, само отчаяна служебна кореспонденция от няколко адвоката, които или обясняваха защо незабавно трябва да платя на клиентите им, или защо техните клиенти не можеха да ми платят. И няколко списания, между които последният брой на Апелтънс джърнъл и списание Корнхил, изостанало няколко месеца с плащането от датата на корицата. Докато си ядях сандвича, прегледах една статия в Апелтънс за състоянието на съвременния роман. Оценката беше критична, твърдеше се, че живеем в щастлив, красив, мъжествен век. И въпреки това разказите ни са ненужно мрачни. Не искаме въздишки и сълзи. Всеки търси щастие чрез пари или положение. Наша привилегия е да се противопоставим на всеки опит да ни се налагат нерадостни мисли. Ние сме в правото си да откажем да се натъжаваме от това, което четем.

Реших, че тези чувства бяха повод да си поръчам още няколко питиета.

А после по-младият мъж, който беше целунал жената по китката на ръката, седна на стола до мен, лакътят и бедрото му леко се опряха в моите, докато сядаше. Той все още си тананикаше последните редове от общата им песен, в чиято мелодия и думи се долавяше драмата на желанието и младостта.

— Хубав хотел — каза той, след като беше изтананикал края на припева.

— Да, хубав е — казах аз.

— Хубави гости също.

— Хубави са.

Той се представи, поех ръката му, здрависахме се и аз му казах името си.

— Да не би да сте известният полковник? — попита той.

— Войната свърши — рекох.

— Ей, страхотно. Радвам се, че се запознахме.

Отново протегна ръка и отново се здрависахме.

Другите самотни пиячи бяха привлечени от прекаления му ентусиазъм. Те ни заобиколиха с чаши в ръце. Скоро се превърнахме в група стари приятели. Разговорът се въртеше главно около основните занимания в Изворите: ядене, бани, яздене, прекалено много пиене, танци, игра на карти, разходки до някои близки забележителни скали заради гледката, флиртуване в опасна степен и клюкарстване безспир.

Една от неизбежните теми за разговор напоследък била Жената в черно, вдовица, която се обличала като в началото на траура, макар някой да каза много осведомено, че задължителната година и един ден отдавна били изтекли. Тя явно била дошла на Изворите, за да укрепи здравето си, но изглеждала напълно безразлична дали го подобрява, или съвсем го губи. Умът й се движел само в тъжни посоки. Предпочитала да се храни в стаята си, вместо в трапезарията и, разбира се, никога не се появявала в балната зала. От сутрин до късен следобед се отдавала на самотни разходки по пътя край реката. Останалите гости рядко я виждали, освен когато тъжно преминавала през фоайето на път към спалните, краищата на роклите й се влачели прашни или кални в зависимост от времето. Един от мъжете, които пиеха, каза, че според жена му, за Жената в черно всички часовници са спрели от момента, в който съпругът й починал и никога няма да тръгнат отново.

Аз предположих, че сигурно ще умре от мъка.

Един от по-възрастните мъже изсумтя в смях. И всички останали — мъже, даже в по-напреднала средна възраст от мен, с добре оформени кореми, които изпъкваха дебелички изпод ярките им на цвят скъпи жилетки, а също и младият романтик — се съюзиха срещу мен в единодушното тъжно мнение, че жените никога не умират от мъка. Нито една от техния пол в цялата история на човечеството. Мъжете умират от мъка. Жените умират от старост. Ето защо ние винаги умираме преди тях. Просто направете справка с некролозите за доказателство.

Вдигнах тост за разбитите сърца.

И след пауза, изразяваща неохота, те всички вдигнаха чаши с мен.

При тази последна реплика останалите мъже пресушиха чашите си до дъно и се оттеглиха за вечерта. Барманът правеше пресилени движения, за да покаже, че разчиства и затваря. Аз си поръчах последно двойно, взех чашата със себе си и излязох на верандата през вратата. Луната беше застанала над далечните хребети, а мъглата беше започнала да се събира долу в ниското. Облякох отново палтото си за езда и натъпках пощата в един от дълбоките джобове.

Пресякох реката по дървения мост и вървях в тъмното по пътя край реката, свърнах по стръмната пътека нагоре към планината, която водеше към мястото за скачане, издигнато място с гледка, известно сред младите гости като място за флиртуване, смесени групи се изкачваха по скалистата пътека, за да гледат залеза. А после по здрач се спускаха надолу, преобличаха се във вечерни дрехи за танци, като всеки повод за смяна на дрехите беше добре дошъл за тях.

Изкачих се по стръмната пътека, педантичен в усилието си да държа джина изправен според гравитацията, а не според наклона на земята. С пуфтене и шумно дишане се добрах до добре изтърканата скална издатина, проекция на планината в пространството, остър ъгъл, насочен към далечната гледка на запад. Допрях питието до устните си и го изпих до дъно. Отдръпнах се и запратих празната чаша към луната.

Не успях, разбира се. Което се доказа от тържествуващия звук на счупено стъкло, разбило се долу в скалите.

Тогава, от дясната ми страна се чу прочистване на гърло. Женско гърло. Предположих, че съм прекъснал нечия среща.

— Извинете — казах аз.

Погледнах към пътеката, като очаквах да видя двойка. Тела, които се отдръпват на дискретно разстояние едно от друго.

Вместо това видях силует, седящ с крака, провесени от ръба на козирката, самотна черна фигура.

— Отново — казах аз, — извинете, че ви обезпокоих.

Обратно в хотела се качих по стълбите от фоайето до Палм Корт, малък частен салон на горния етаж, около който на три нива се подреждаха по-добрите спални. Двама мъже седяха в червени плетени столове. Бяха облечени в костюми, които изглеждаха скъпи, единият сив, другият черен. И на двамата и яките, и вратовръзките бяха по последна мода. Този в сивия костюм беше млад и с широки гърди. Седеше и прелистваше някакво списание. Въпреки че беше вътре, стоеше с шапка, но килната силно назад като знак за сърдита отстъпка пред етикета. Бледа ивица от невидялото слънце чело проблясваше жълта под светлината от пламъка на лампата. Този в черно беше значително по-възрастен, по-слаб и плешив. Беше се навел напред в стола, като държеше периферията на шапката си деликатно с две ръце и наблюдаваше с възхищение как пръстите му я въртят бавно на малки градуси в кръг.

Те и двамата вдигнаха погледи и забелязаха минаването ми през салона. Аз кимнах, казах „Господа“ и продължих към стаята си.

Едва си бях свалил палтото, когато се почука. Завъртях ключалката и видях двамата господа да стоят рамо до рамо в коридора. Те се вмъкнаха вътре и затвориха вратата след себе си.

— Трябва да попитам какво означава всичко това — казах аз. — Но какъв смисъл има?

Застанах до отдалечената стена до прозореца с кръстосани ръце. По-възрастният хвърли шапката си на леглото и седна до нея. Не гледаше в мен и изглеждаше много уморен.

Младият стоеше вътре до вратата и гледаше през стаята право в мен.

— Всичко това е заради пари — каза той. — Това единствено ни пречи да се разбираме напълно един друг.

— За кого става дума? — попитах аз.

— Уилямс. На кого другиго още дължиш?

Помислих си за дългия списък от имена. Може би Слоън или Слейгъл. Повечето ми други кредитори биха били достатъчно цивилизовани да оставят въпроса в ръцете на шерифа. Няколко бяха такива съвестни християни, че биха изпратили баптистки свещеник да ме вкара в правия път.

— Предполагам тук е моментът за бой — казах аз.

Младият сви месестите си юмруци и погледна изпъкналите си кокалчета.

— Да бия хора — каза той, — не е по моята част.

— Имам сериозно намерение да се изплатя на Уилямс — казах аз — или Слейгъл, или за когото става дума. Ако има значение.

Дребният стар мъж се наведе напред от мястото си на леглото и започна отново да върти шапката си. Него като че ли разговорът изобщо не го интересуваше.

— Тогава плащай — каза младият. — Това е проста работа. Минала е една година, откакто датата на полицата ти е изтекла. Бъди спортсмен. Дай ни парите. Тъй като са леки, ще ги занесем сами до колата и ще смятаме въпроса за уреден.

Той изрече сума, която навсякъде би предизвикала дълбоко поемане на въздух.

— Точно в момента пари няма — казах аз.

— И въпреки това си тук — каза по-младият. — Попитах за цените на рецепцията. Това място не е безплатно.

Обърнах длани нагоре.

По-младият погледна към мъжа на леглото и каза:

— Тези дни не мисля, че печатат парите достатъчно бързо, че да ме задържат на тази работа много за дълго.

Дребният мъж не поглеждаше нагоре, нито спираше да върти шапката си.

— Слушай — казах аз. — Всичко, което имам, е вложено в земя. Много земя. Която не може веднага да се реализира. Има пари, които ще дойдат от правителството, с които ще платя всичките си дългове. Но трябва време.

— Времето, точно там е проблемът. Всичко би било наред без него. Тук сме, за да ти съобщим за неотложната нужда. Нашият шеф се измори да чака и си иска парите. Бизнес, нищо друго.

— Не е само това — казах аз. — Уилямс и аз сме приятели. Много време от преди войната.

— Сигурно сте приятели. Докато не се намесят парите.

— Аз му помогнах да натрупа много пари, когато бях в Сената. Пари от строежи на пътища, от железницата, този род неща.

— Но не и напоследък, скоро не си му правил никакви пари. Виж как стоят нещата. Когато Уилямс иска нещо от тебе, приятели сте. Важат правилата на благодарността и лоялността. Когато ти искаш нещо от Уилямс, бизнесът си е бизнес. Изчети си договорите до последната дума. Не трябва аз да ти казвам това.

Аз казах:

— Не, не трябва.

— Така че, парите?

— Нямам парите. Мога да ви покажа документи, кореспонденцията с Вашингтон. Мога да им направя копия. По 6 процента върху 53,33 долара. За повече от три декади.

— И това ли е всичко, което можеш да предложиш? Документи и петдесет и няколко долара?

— Документи, които скоро ще донесат огромна сума пари.

— Ако те наема да ми построиш къща, нима ще очакваш да ти платя, ако ми се появиш след няколко години и ми покажеш плановете?

— Това са неща, които можеш да покажеш на Уилямс. Въпросът скоро ще се реши.

— След трийсет години?

— Сега, въпрос на дни е.

По-младият мъж погледна към по-стария на леглото, който като че ли беше кимнал леко. Брадичката му висеше надолу, а той продължаваше да върти шапката в ръцете си. Беше най-малко един часа след полунощ и той изглеждаше изтощен. Сиви мустаци бяха започнали да растат над горната му устна и се спускаха по кожата на брадичката му и под челюстите му. Той се разсъни и се огледа наоколо.

Младият мъж му каза:

— Ако останем още малко, тоя ще се опита да ни пробута фиктивни чекове.

По-старият не направи знак, за да покаже в каква посока се движат мислите му.

По-младият погледна пак към мен и каза:

— Да ти го начукам и на всички негодници като тебе. Дрисливи длъжници. Проклятието на живота ми.

Излезе през вратата и се опита да я тресне след себе си, но тя се закачи в тока на обувката му и той си тръгна, като я остави леко открехната.

Дребният възрастен мъж се надигна, погледна в огледалото над тоалетката. Потърка лицето си с ръце, за да го изглади. Докосна бледите торбички под очите си с върховете на два от пръстите си, сякаш, за да ги върне обратно в младежката им стегнатост. Сложи шапката на главата си и натъкми извивките на периферията с голяма прецизност. Когато остана доволен от накривяването, се приближи към мене и за първи път ме погледна в очите. Направи леко движение, не по-осезателно от потръпване. Прав бръснач с костена дръжка се появи в ръката му. С движението на един пръст в закривения му край отвори пробляскващото в синьо острие, протегна ръка и отдолу нагоре сряза дълга рана през панталоните ми.

Раната минаваше на няколко сантиметра над коляното ми от вътрешната страна на дясното бедро до самите ми слабини.

Докато се наведа и се хвана с две ръце над коляното, бръсначът беше сгънат в дръжката си и беше изчезнал в някакъв джоб на палтото.

— Забелязах, че си го носиш от лявата страна — каза дребният мъж. — Когато пожелаеш, можеш да ми благодариш за вниманието, което обръщам на детайлите.

Между пръстите ми се стичаше кръв, мокреше предницата на срязаните ми панталони, оттичаше се надолу по пищялите на краката ми и мокреше чорапите и върховете на обувките ми.

Половин час по-късно седях с разтворени крака на ръба на леглото, а циганката, гледачката на ръка, беше коленичила между краката ми. Бях се загърнал само с покривката на леглото около средата на тялото от скромност. Циганката докосваше леко бедрото ми с памучна кърпа, напоена с кислородна вода. Бяла пяна се появяваше по дължината на раната.

— Това не е много по-зле от резките, които аз съм имала — каза тя. — Дълга е, но само кожата е срязана.

— Но кървях много силно.

— Е, предполагам, това е много силно място — каза тя. — Но изглежда, че има още много живот пред теб.

Тя се наведе и ме целуна от вътрешната страна на коляното. И добави малко щедро близване като с котешки език.

Дрехите на циганката — зелена забрадка, червена пола, жълт шал на кръста и кремава селска блуза — лежаха като ярка локва до вратата. Беше облечена само с бялата ми плюшена хавлия за баня, която зееше отворена от кръста нагоре и разкриваше дълга сянка между гърдите й. Кестенявата й коса беше мокра и събрана отзад в един сноп, спускащ се от линията на косата до раменете й. По темето й все още се виждаха паралелните следи от зъбите на гребена, чак до белия скалп.

Така, както гледаше към мен, без червило и с измития тъмен грим, изглеждаше точно това, което беше, средно хубава жена от Валдоста с една-две бръчки, които бяха започнали да се образуват около ъглите на устата и очите й.

— Ти легни и стой спокойно, аз ще съм нежна с теб — каза тя.

Събудих се с първите признаци на сивото зазоряване и като отворих очи видях, че циганката добавяше към своите приходи, бъркайки в портмонето ми. Обърна се, видя, че съм буден, и размаха няколкото банкноти като ветрило от карти. Театрално ги вдигна към прозореца, изучавайки знаците им. С най-оракулския си глас каза: „В компенсация за голямото удоволствие, ще страдаш от малка финансова загуба“. После измъкна една банкнота от двайсет и върна на мястото им тези по десет, пет и един долар.

Двайсет долара, помислих си аз. Един акър добра обработваема земя. Десет акра стръмна планинска.

— А сега си дай ръката. Това е гратис.

Седна на ръба на леглото, драсна клечка кибрит и запали свещ. Взе ръката ми и я наклони към светлината. Изглеждаше объркана.

Нищо сякаш не се виждаше. Прокара върха на пръста си по стария широк белег от изгарянето с шиша на Федърстоун. Бяла ивица, която се спускаше на диагонал от основата на показалеца ми до възглавничката на дланта.

— Това скрива всичко — каза тя. — Пресича и линията на живота, и линията на сърцето. Това е съдбата ти, каквото и да означава.

Целуна ме по веждата, изгаси малкото като сълза пламъче на свещта и си тръгна.

Аз заспах отново в някакъв ефирен полусън, после, малко след това, се върнах в пълно съзнание, леко опърлен, изморен и победен от събитията на дългата, изтощителна нощ. Светлината през прозореца показваше пълно зазоряване. Облякох се, пресякох празното фоайе и тръгнах по росната поляна. Обувките и чорапите ми прогизнаха. Реката беше непроницаема, независимо колко дълго се взирах в лицето й, изчаках на една пейка от едната й страна, докато отворят трапезарията, прибрах се, взех си кафе и едно рохко сварено яйце, за съжаление недосварено, слузта му трепереше в чашката с малък кристален пиедестал.

[1] Съзвездието Хеспериди, по-познато като Малка мечка. — Бел.ред. ↑

9

Този следобед отидох да се разходя из околността, карайки покрай реката малката си състезателна двуколка, която държах на склад в бараката зад Изворите. Спиците на двете колелета бяха боядисани в жълто. А тапицерията на седалките беше червена, затъкната и подвита, а всичко останало по рамката беше лакирано и лъскаво черно. В един от джобовете на хълбока носех плоска джобна сребърна бутилка, а в другия, малък сплескан револвер Ремингтън. В случай, че мъжът с бръснача се появи отново.

Унил ден. Карах безцелно с голяма скорост по пътя, който следваше всяка извивка на реката.

По едно време, тъкмо се бях обърнал и запътил обратно към Изворите, лявото колело започна да излиза от оста, започна да се клати и да се накланя доста встрани от вертикалното си положение. Спрях, седях и се чудех как би могло да се центрира отново и да се обезопаси без никакви инструменти.

По пътя, спускайки се надолу, се появи един от тези отпуснати горди планинци. Той не благоволи да ме погледне и щеше да продължи да върви, ако не го бях повикал да оправи колелото.

Може би тонът ми е бил неподходящ.

Мъжът каза: „Слез на пътя за минутка“.

В момента, в който вторият ми крак докосна земята, той ме удари три пъти по лицето. Последните два удара бяха особено добре прицелени, тъй като ми ги нанесе, докато падах. Конят се дръпна назад в хамута си и спря. Лежах на пътя и гледах как мъжът се отдалечава. Надигнах се на лакти и извиках: „Сър, аз разбира се, ще си платя“.

Но мъжът продължаваше да се отдалечава и не се обърна назад дори да погледне през рамо, преди да изчезне в следващия завой на пътя. Изправих се на крака, опитах се да се изплюя и да изчистя устата си, но вместо мъжествената храчка, която възнамерявах да произведа, устните ми изплюха и разпръснаха кръв като от пулверизатор надолу по предницата на модерното ми, предназначено за път, светло палто.

Срещнахме се, когато се връщах към Изворите, колелото се клатеше, а устата ми беше подута и с корички на две места. Петно кръв се появяваше през плата горе на бедрото ми, където бръсначът ме беше разрязал. Пред мен вървеше някаква тъмна фигура, засенчена от черен чадър с фестони като крила на прилеп, украсени с креп. Всичките тежки слоеве на женското траурно облекло се спускаха надолу по силата на гравитацията, от бонето до подгъва на дрехата, всичко в черно. Като минавах, свалих шапката си с увиснала периферия и кимнах с глава за поздрав. Вдовицата погледна нагоре, лицето й не се виждаше ясно под воала. Така че не разпознах веднага Клеър.

Но тя ме позна. Наведе чадъра си и повдигна воала с ръка, облечена в черна ръкавица от ярешка кожа. Каза: „Уил?“

После процеденото през листата следобедно слънце падна върху лицето й. Шокът от разпознаването. Много неловка изненада и от страна на двама ни.

Трябва да съм я погледнал, все едно че съм с маска, само с няколко черти, които отговаряха на лицето, което беше познавала и може би обичала преди всичките тези години. Но Клеър изведнъж стана същата за мен, разпознаване, което дълбоко надхвърляше точката на разбитото сърце.

Траурът отиваше на Клеър, бялото й лице изпъкваше на черния фон. Седнах на седалката на двуколката и си спомних как преди много години й се бях заклел на високото Сечище на гущера, че каквито и раздели да ни наложи живота в непредвидимото бъдеще, когато и да се срещнем, ще я притисна силно до себе си. Независимо от всичко. Бях вложил цялата настойчивост на напористото си младо сърце в тази клетва.

Разбира се, бях нарушил тази клетва при създаването на новата Нация. И сега прегръдката пак ми убягна. Как да прегърна Жената в черно?

Вместо това слязох от седалката, застанах насред пътя срещу нея и попитах „Добре ли си?“

Идиотски въпрос. Лицето на Клеър беше станало бяло като платно. Не беше добре, изобщо не беше добре.

Дори без непременно да се хвърлим в прегръдките си, срещата ни беше топла. Клеър не пожела да се качи и да пътува с мен до Изворите, така че аз тръгнах до нея, когато тя се обърна и продължи разходката си надолу покрай реката. Водех коня си и празничната двуколка след нас, с много дълги поводи. Изкаляната черна пола на Клеър се влачеше по пътя.

През годините, след като я бях видял за последен път, Клеър беше претърпяла много загуби. Бебето с лице на сова беше пораснало донякъде, след това починало от треска и задръстване на белите дробове, като кръвта му изтичала и отгоре, и отдолу. И Федърстоун накрая преминал в Страната на нощта. Втората му смърт била със сигурност по-незадоволителна от първата, защото не преминал в нощта, разгласявайки това със стрелба от времето на пони клуба. Бил хвърлен от гърба на един млад жребец. Първо главата му отскочила. Старите му кости станали на прах надолу по цялото тяло. След като прекарал известно време в безсъзнание, дошъл на себе си, избърсал петно размазана кръв от веждата си, наредил да го занесат в приемната и да го сложат в неговия си люлеещ се стол на смъртта. Поискал бутилка шотландско уиски и мокра кърпа. Пиел и бършел веждата си, накрая заспал. Умрял до камината точно както било първият път, с тази разлика, че този път било окончателно.

Така че Клеър се върнала обратно вкъщи. Къде другаде да отиде, съвсем сама на света. Но не напълно изгубена, защото станала много богата жена, след като продала всички имоти на Федърстоун.

— Той беше ужасно стар — казах аз.

Голяма грешка. За това определено имам талант.

Клеър изпуфтя. Звук между ядосано изпуфтяване и потиснат смях.

Оттук нататък бях нещастно раболепен, не бях нито спокоен, нито сдържан, казвах точно каквото чувствах, че Федърстоун е най-големият негодник, който някога съм познавал. Въпреки това, сега, след като научих, че е заминал в Страната на нощта, трябваше да призная, че го обичах с чувство на разкаяние. Какво копеле. Но светът е малко посърнал без него. Част от мене обаче все още желаеше да му бях набутал куршума в сърцето в онзи далечен ден, вместо да му нанеса само рана в бедрото.

Клеър сложи ръката си над лакътя ми и каза:

— И на мен ми липсва много. — И добави: — Неотдавна те сънувах, беше горе-долу на възрастта, когато се би в този глупав дуел. Млад мъж.

В гласа й звучеше разочарование от мене, че съм се поддал на времето, като че ли отпечатъкът, който беше оставило върху мен, беше мой личен провал. Мене обаче много жени на нейната възраст и много по-млади ме уверяваха, че съм се запазил невероятно и съм по младежки атрактивен. През този противен период на средната възраст, отстъпления не е имало. Косата ми, макар все по-силно да побеляваше, упорито растеше по старите си територии. И нямах корем, личеше само едно леко напълняване, признак на възмъжаване, около талията. Но, разбира се, срещу света на сънищата не можеше да се спори. Изискванията там бяха строги.

Тя каза:

— Предполагам, че носиш бутилка?

— Джин със зелен лимон.

Протегна ръка.

Извадих бутилката от джоба си, отворих я и избърсах полепналото с мъх гърло с чиста носна кърпа.

— Както винаги джентълмен — каза Клеър.

Тя отпи, после избърса бутилката с нейната носна кърпичка, батистена, обрамчена с черно. Увъртя я около гърлото на бутилката, имитирайки ме, преди да ми я подаде обратно.

— Като че ли си имал тежък ден — каза тя.

Докоснах удареното си лице. Погледнах джобния си часовник и пресметнах.

— Седемнайсет тежки часа.

— Много се клюкарства тук за теб — каза тя. — Сенатор, полковник, бял вожд. Но обсаден отвсякъде от кредитори, злонамерени хора, съдебни дела.

— Те имат време да говорят за мен? Мислех, че ти изцяло си ангажирала вниманието им. Жената в черно. Трагична и меланхолична.

Клеър протегна черната си ръка и аз сложих сребърната бутилка в извивката й. Тя я надигна, изпи я и ми я върна обратно.

— Но за бога, Уил, циганката от Топлите извори? Толкова много да си паднал. Бих предпочела по-необикновена мелодрама.

— Аз също. Но ще видиш, планирам да променя всичко в живота си много скоро.

— Е, ще е забавно да го видя.

Обърнах длани нагоре.

— Живея, за да служа — казах аз.

Тя помълча известно време. Широката река беше гладка и кафява, а по някое време, докато се разхождахме, минахме покрай една голяма плоска скала по средата на водата, на която някой беше забил бунтовническо знаме. Ръчно изработеното произведение на изкуството висеше в избелели от слънцето дипли от стълб, висок само един човешки ръст. Знамето трябваше да символизира нещо като идентифициране и поражение, макар че не можех да кажа кое от двете. Прекалено много възможности имаше.

— Федърстоун много съжаляваше, че е прекалено стар да се бие с янките, но много се вълнуваше, когато Стенд Уейти[1] и неговата кавалерия от чероки пленили кораб на Съюза. Смяташе това за номер едно във военната история.

— На коя река е бил този кораб?

— Не й знам името.

— Трябва да е била прекалено тясна.

— Лошо ли беше за тебе?

— Кое?

— Войната.

— Когато не трябваше да скалпираме хора, беше в по-голямата си част добре. Като дълго пътуване с биваци. Но всъщност, това беше второто най-глупаво нещо, което съм правил.

— Второто?

— След като те оставих да си заминеш с каруцата в онзи ден.

Клеър каза:

— Не знам колко дълго страдах.

— Аз все още страдам.

— Трябва да отбележим, това не е състезание, не ставаше дума за теб и повече никога няма да споменаваме този ден.

Не можех да се въздържа да не я докосна, да не сложа ръка на черното рамо, на сгъвките на костите, чиято форма пазех в най-ярките си спомени.

Разказах на Клеър как я сънувах в зимната къща на Беър. Сънища, които още се връщаха при мен поне два пъти в годината. Как ме напусна, как се изплъзна от ръцете ми като дим, когато се опитвах да я задържа.

— От времето, когато бях на тринайсет години, беше или ти, или никоя друга — рекох.

— Искаш прекалено много.

— Това ми е дарбата.

Когато бяхме на три или четири завоя от Изворите, Клеър каза:

— Ти продължавай с двуколката. Нека не им даваме нови теми за дискусии днес.

Но преди да се обърна, тя се пресегна и с два пръста леко докосна вдлъбнатината под долната ми устна.

— Може би трябва да си пуснеш императорска брада.

— Имах. Но я обръснах след капитулацията.

Официално баните затваряха един час преди вечеря, но винаги беше възможно — срещу красив паричен подарък — да получиш ключ от служителя. В три сутринта Клеър и аз бяхме във водата, потопени до шиите. Лунната светлина се посипваше като перли около нас. Въздухът беше толкова хладен и влажен, че гъста пара се издигаше от повърхността на извора и правеше лятната луна и звездите да изглеждат големи и загадъчни. Аз почти не я виждах, макар че беше на не повече от една ръка разстояние от мен. Реката течеше безшумно зад нас, шум като дълбока въздишка. Лампите на верандата отдавна бяха загасени от облечените в бяло прислужници. Само един жълт безсънен прозорец беше останал осветен върху източеното лице на хотела. Трийсет и петте колони бяха избледнели на лунната светлина. Поляната вече посребряваше от роса, а боядисаните с бяла боя стъбла на дърветата се проточваха като духове чак до брега на реката.

Въпреки моите горещи настоявания, Клеър държеше на обратното, да сме с бански костюми. Движехме се из тежката вода като два вързопа тъмно пране.

— Господи — казах аз, — виждали сме всеки квадратен сантиметър от телата си. Откъде тази внезапна скромност?

— Внезапна? — рече тя. — Онова беше преди много време. В друг свят.

Отдавна бяхме минали статута на ограничения относно тези спомени.

— Не и за мене. Те са еквивалент на углавно убийство.

Непростими. Бих могъл да спомена някои подробности.

— Като личност имаш някои качества, които просто не ти отиват.

— О, сила някаква да ни даде тоз скъпоценен дар,

да се погледнеме през другите, дори за миг макар[2].

— Да, точно от това имаш нужда, в малко по-голяма доза.

— Работя по въпроса. Ежедневно.

Завъртяхме се един около друг в миришещата на сяра вода. Косата на Клеър се накъдри около слепоочията и на тила й, точно както ставаше, когато беше на шестнайсет години. На шестнайсет мислех, че Клеър е най-прекрасното нещо, което някога съм виждал. Също на седемнайсет, на осемнайсет, деветнайсет, двайсет и три, трийсет. Но сега, след толкова много години, личността, която си спомнях, беше само част от нея. Някога тя беше страшно хубава, сега обаче беше красива. Богата, надхвърляща всичко, което можех да призова във въображението си. Тя изглеждаше цяла и завършена. Въпреки трезвото ми мислене, една неутрална част в мене смяташе, че никой, нито мъж, нито жена могат някога да бъдат цели и завършени. Движим се сред реалност, в която сме отчупените крайчета на истинските хора. Това е жестокото отмъщение, с което Създателят ни наказва за това, че живеем.

Независимо от всичко, тя изглеждаше ужасно добре в парата на лунна светлина.

Вдигнах ръката си, от която се стичаше вода и докоснах влажната й коса. Тя беше събрана според модата в момента. Във форма на грозд, завита и фризирана.

— Бих искал да си правиш косата както я носеше преди — казах аз.

— Не си спомням как беше.

— Дебела плитка, която се спускаше на гърба ти. И като разплетеше плитката и прекараше пръсти през косата, тя се спускаше, дълга и буйна, на вълни по раменете и гърба ти.

— Ти си спомняш толкова точно.

— Ще се поправя. Когато разплиташе плитката, косата ти ставаше на вълни в краищата и на малки къдрици на тила.

Доплувах близо до нея и се пресегнах, за да измъкна разните игли и фуркети, които държаха косата й, но тя се отдръпна. Водата се завъртя. Парата се вдигна чак до Луната на зелената царевица.

— Не ми е лесно — каза тя. — Не знам как да се държа като възрастна.

— Идването до водата е само началото — рекох аз. — Трябва да ти се отрази добре.

Разпиляно из цялата стая, много вдовишко бельо. Прозрачно и крехко като съблечени змийски кожи. Клеър държеше нещо до светлината на лампата, което беше толкова сияйно, без никакъв цвят, като ивичка от панделка, образувана от пламъка на лампата между основното синьо и вълнистия жълт връх. Толкова леко, че не можех да кажа коя част на тялото беше предназначено да обхване. Тя го пусна на пода и то падна бавно, сякаш беше безтегловно.

Клеър не се преструваше, че не пие, както много жени правят, като пият само патентовани напитки, прилични и с медицинско предназначение, но силни със съдържание на алкохол и лауданум. Тя пиеше най-вече лондонски джин, чист, без нищо. Беше изпила доста от него тази вечер и някъде към четири часа сутринта отвори прозореца, провеси се от него и бързо изхвърли гаденето си в тъмнината. После отиде до мивката, където изсипа обилно върху намокрения си пръст зъбен прах от перфорирана метална кутийка и изтърка устата си.

— Така — каза тя.

Усмихваше се, но очите й бяха влажни и малко зачервени на светлината от лампата.

Опитахме се да се целуваме и обратно на очакванията ми, се чувствахме по-неловко, отколкото когато бяхме на шестнайсет години. Умение, закърняло с времето. Тогава неловкостта идваше от припряността ни да се слеем, да се разтопим един в друг. Въпреки че разтопим не е непременно точната дума. Ние се сблъсквахме един в друг с някаква надежда, че всички парченца, разпилени след сблъсъка, накрая ще образуват приятна форма. Сега избягването на сблъсъка ни притесняваше, настойчивото дърпане назад, в границите на индивидуалността на личностите ни, толкова старателно оформяни през всичките тези години.

След като целуването не се получи, опитахме се просто да стоим прегърнати. И това беше малко по-добре, но все още неловко, сблъскването на меките и твърди части на телата ни. Казах на глас, че поне сме достатъчно слаби и че върховете на тазовите ни кости все още се удрят едни в други, както правеха някога. В крайна сметка, колко често в зрелия си живот ти се налага да повтаряш какъвто и да е фрагмент от далечното минало изобщо? И между другото, тъй като и двамата бяхме в рамките на половин век възраст, всяко уверение, че сме в средата на живота си, имаше силно оптимистична нотка.

Осъзнах, че говоря прекалено много.

— Как така все още съм влюбен в тебе? — казах аз.

— Една от мистериите.

Три нощи по-късно стоях в отдалечения край на балната зала. Светлините бяха приглушени. Оркестърът свиреше модерните валсове и някои от популярните песни в онези дни. Танцуващите се движеха по пода като водни очертания, ако водата беше доста по-малко грациозна, отколкото е. Аз чаках, чаках. И тогава през широката френска врата на балната зала, дълга седемдесет и един метра, Клеър влезе. Всички обърнаха глави. Беше облечена в блестяща копринена рокля в наситеното зелено на зрялото лято, тясна в талията, широка надолу. Косата й беше вдигната почти по подобие на модата в момента, но беше много по-свободна, отделни къдрици падаха около лицето и раменете й. Тънка ивица черен креп, не по-широка от пръста ми, беше завързана на ръката над лакътя й. Отидох до нея, подадох й ръка и танцувахме.

Странно, едва ли някой беше скандализиран. След този първи валс няколко облечени в ръкавици ръце меко ни изръкопляскаха. Отдадох това на щедрия дух на Изворите. На нещо, което се съдържаше във водата.

Бяхме заедно близо един до друг през цялото време от средата на лятото до деня на есенното равноденствие. Животът на дивите цветя, цъфтежът и посърването им в коловозите и фазите на луната бяха единственият календар, от който имах нужда. Денем обикаляхме по пътя край реката и по улиците на страната с моята весела двуколка. След вечеря се качвахме горе на издадената скала, за да гледаме залезите. Много вино и други напитки. В мъгливите часове след полунощ се оплитахме един в друг на леглото в нейната или моята стая.

Една вечер влязохме в реката, отидохме до широката скала с бунтовническото знаме. Олюлявахме се с боси крака по покритите с мъх обли камъни по дъното на реката, Клеър, с вдигната до коленете пола, аз със запретнати крачоли, навити над белите ми пищяли и с половин бутилка шампанско, което се плискаше в ръката ми. Когато здрачът се спусна над клисурата, напалих огън не по-голям от капака на кофа. Направих пламък от гнездо от клечки и прахан, които се бяха събрали в една кухина в скалата, и го подклаждах с довлечени от водата дърва, разпръснати наоколо. Гледахме как огънят гори и аз разказах на Клеър за любовната отвара на Баба Катерица, направена от точно такова речно гнездо. Как съм постил и съм пил сварения чай, правейки усилие или да я забравя, или да си я върна обратно.

— Магиите на Баба Катерица рядко не се сбъдват — каза тя. — За тази може би е трябвало повече време.

— Може би. Аз винаги съм се опитвал да поддържам теорията, че щастието ни пречи да възприемаме света.

— Тя не е ли умряла? — попита Клеър.

— Възможно е. По време на сезона на къпините една година, така и не се върна вкъщи да ги обере. Много търсихме, но намерихме само кошницата й, до половина пълна. Никой не знае какво се е случило. Може просто да е продължила да върви.

— На колко години трябва да е била?

— На двеста. Може и на повече.

Лятото изведнъж свърши, извъртя се прекалено бързо. За една нощ изоставените царевични ниви лумнаха с високи до главата цикламени димитровчета, изгарящи, заслепяващи и фантастични. Есента никога не е била най-доброто време за мен.

Ежедневно пристигаха писма от Конли и другите. Дългове и отговорности. Разпадащи се неща. Всяка сутрин оттук заминаваха карети, за да отведат хората от лятото обратно в низините. Бяхме достигнали тъжното време на годината, когато балната зала се ползваше само в петък и събота вечер, а двата горни етажа спални бяха тъмни и празни. Кучият дрян и трепетликата вече пламтяха в червено, тополите избледняваха до жълто. Време за тръгване.

Клеър и аз не бяхме говорили изобщо за бъдещето. И преди не го бяхме правили. Когато бяхме млади, живеехме с предположението, че животът, който беше тогава или щеше да бъде, е в ръцете ни в момента, защо тогава да си правим труда да гадаем за бъдеще, което изцяло беше лишено от реалност.

Но бъдещето беше чакало прикрито и сега ни притискаше с тежестта си.

Късно една вечер, по време на есенното равноденствие, аз й предложих да се омъжи за мен. Бяхме потопени до брадички в изпускащия пара извор и лек дъжд ръмеше около нас, без дори да остави точки по водата. Вплетох пръстите си в нейните и я придърпах към себе си, казах й, каквото имах да кажа за любовта си към нея от дълго време, с копнеж и отчаяние. И за силата на вторите шансове. Докато говорех, очите на Клеър се напълниха със сълзи, което аз сметнах за добър знак.

Но когато свърших, тя поклати глава.

— Още не — каза тя.

— Ако не сега, кога?

— Трябва ми малко време да помисля.

— Времето — казах аз. — Точно в него е проблемът.

На следващия ден Клеър отново облече траурните дрехи. Всичките унили черни слоеве. Зеленото лято беше минало покрай нас и си беше отишло. Отново беше време за сърдечна мъка. Дойде в стаята ми в тъмно и натежала. Прегърнах я от входната врата, Жената в черно. Прегръщах ледена, вдървена фигура. Погледнах я в очите и противопоставих всичката объркана и отчаяна мъдрост на средната си възраст срещу нейната тъга. Не сме създадени достатъчно силни, за да устоим на безкрайната скръб. Въпреки това болката оставаше постоянният двигател в живота. Така че ако изобщо трябва да имаме някакво щастие, то е само в отминаващия момент. Този изминал сезон заедно беше едно изключение от общите нещастни условия на съществуването. Както бяха онези две лета далече назад в стария свят. Сигурно е грях да се отхвърлят няколкото дара, които ни се дават. Бъди щастлив в проблясъка от време, което ти е дадено, или страдай завинаги. Това са суровите и противоречиви правила, които Съзиданието беше наложило за играта, която сме принудени да играем.

Клеър върху мене, белите чаршафи хладни и събрани на дипли около хълбоците й. През прозореца тънка последна извивка от края на Луната на плодовете се спуска надолу по млечното небе до черния уплашен хребет. Идващата нова луна ще отбележи настъпването на новата година. Странно време за начало, края на лятото и окапването на листата. Клеър се движи в някакъв много неин абстрактен свят. Аз не съм й абсолютно необходим за нещата, в които намира удоволствие, каквито и да са те. Спуснат воал и нищо повече. На пода черна локва от траурни дрехи. Мрежестата безизразна маскировъчна маска на лицето й. Само като се наклони по някакъв особен начин на ляво, извие глава и улови светлината, идваща отзад от малкото парче свещ, оставено отстрани на мивката, мога да видя някакви черти под нея. Жесток, упорит силует. Единственият малък знак за страст са пълните й, леко разтворени устни.

Вдигам ръка, за да отметна воала, който се събира под брадичката й, но тя ме спира, натиска ръката ми обратно надолу до единственото място, където се сливаме. Крила на молци издават съскащ звук под пламъка на свещта. Тя свършва, като се притиска силно надолу и чак тогава отмята воала с китката на ръката си, движение, което си спомням от нашата младост. Пада върху мен.

Аз задрямвам с нея в ръцете и се събуждам от шума на закопчаването на обувки до глезените. Пресягам се към нея, както е седнала на ръба на леглото и се опитвам да я накарам да остане, но тя не иска. Става и разглежда мрачното си облекло в огледалото, навежда се и приглажда с ръка намачкания креп.

— Трябва да тръгна утре.

— Да тръгнеш?

Тя придърпва воала пак надолу, навежда се и ме целува в краищата на устните, воала между устните ни, зърнест и устойчив.

— Тръгваш за къде?

Никакъв отговор.

— Къде? — попитах аз.

— Далече.

— Това ще погуби и двама ни — казах аз.

Въпреки протестите й, настоях да я изпратя до железопътната спирка. Нямаше време за губене, не можехме да се наслаждаваме на прекрасната есен. И много малко разговор имаше. Четири дни път го взехме за два. Въртяхме се покрай реката от зори до мръкване, като прескочихме една обикновено приятна нощ в странноприемницата в Александър и стигнахме до Хотел Ийгъл много след вечеря, конят беше изтощен и изпускаше пара в хладната нощ. Наех друг за следващия ден от пътя, който започна преди разсъмване. Слизахме надолу от планината като изпуснат камък и стигнахме гарата в полунощ. Влакът, който отиваше на изток, чакаше. Лампите му бяха запалени, а парата пуфтеше ритмично от локомотива. Готов за тръгване. Носачи бързаха с пренасянето на багажа. Клеър ме целуна с размит поглед и изчезна по двете стъпала на вагона си. Аз седях в двуколката, държах в ръце отпуснатите поводи и гледах задните светлини на влака, докато изчезнат зад първия завой на железопътната линия. Всички есенни звезди се бяха разпръснали по небето, а в тревата беше започнала да се образува роса.

Четири дни по-късно, след като есенното слънце беше вече залязло, излязох на верандата на Изворите с чаша уиски. Там седеше мъжът с бръснача, пушеше пура с отворени краища и се полюшкваше много леко в стола си. Точно същия черен костюм от лятото. Огледах се наоколо за якото момче, но него го нямаше.

— Седни — каза мъжът с бръснача. Сложи длан на ръкохватката на стола до него и го залюля. Седнах през един стол и извадих Ремингтъна от джоба на жилетката си. Не беше кой знае какво оръжие. Ако насочиш напред показалеца си и вдигнеш палеца, за да имитираш пистолет, Ремингтънът ще бъде значително по-малък. Но от два метра разстояние можеше да направи точна дупка в главата ти от едното до другото ухо. Сложих го в скута и започнах да пия уискито си.

— Хубаво пистолетче — каза мъжът. — Трябвало е да го купиш хромирано. Щеше да изглежда като бижу. Като брошка.

Бях твърде стар, за да започна да търся някакъв дълбок личен символизъм в пистолета, който носех.

— От личен житейски опит знам, че хубавите убиват човека по-бързо от другите — казах аз.

— Как ти е бедрото? — попита той.

— Бедрото?

Той всмукна от пурата си, погледна нагоре и изпусна един дразнещ, съскав облак от дим.

Каза:

— Така, приемам, че благодарение на моето великодушие, все още действа. Е, казват, че благотворителността сама по себе си е възнаграждение.

— Можем цяла нощ да прекараме така — рекох аз. — Какво искаш?

— Аз? Нищо, нищичко. Що се отнася до мен, можеш да правиш каквото си искаш. Не представляваш абсолютно никакъв интерес за мен.

— И все пак си тук.

Това го накара да се усмихне.

— Все онзи стар бизнес — каза той. — Пари. За тях става дума. Колелото, което движи всичко.

— Кой? — попитах аз — Уилямс?

— Не само Уилямс. Аз съм представител на един вид консорциум.

— Те са образували банда срещу мене ли?

— Да, всъщност. Банда, която си иска парите, които им дължиш. И тъй като не можеш да платиш в брой, те искат земята ти. Всичката.

— Всичката ми земя? Много е сложно да се разграничи. Има моя земя на мое име. И земя на хората ми на тяхно име. И тяхна земя, която все още е на мое име отпреди, когато те нямаха право на собственост, а това е много земя.

— Не е ни най-малко сложно. Те искат всичко, което е на твое име.

Направих груби изчисления. Не беше останало много място, където хората да живеят. Царевични ниви се застъпваха, къщите бяха една до друга като зъби в устата, рибари се изблъскваха един друг по бреговете на реките, а мъртвите гори гъмжаха от отчаяни ловци.

— А жителите? — Попитах аз. — Хората. Какво ще стане с тях?

— За това е индианската територия. На запад.

— Не — казах аз.

— Не? — Каза мъжът с бръснача. — Свободен си да казваш „не“, когато ти държиш нещата в ръцете си. Това не е точно позицията ти в момента.

— И какво ще правим? Дуел или какво?

Той се изсмя, обърна се настрани и изплю парче тютюн, залепнало на езика му.

— Дуел ли? — Каза той. — Не се занимавам с тази антична глупост. Убивам хора, когато трябва да бъдат убити.

— Ако те не те изпреварят.

Той свали шапката си, показа оплешивяващото си теме и обърна към мен набръчканите си с увиснали торбички очи.

— Да ме изпреварят? — Каза той. — Мили Боже. Аз съм на хиляда години. Нареди се на опашката, ако искаш да ти дойде реда с твоето пистолетче. Ако работата ми беше да те убия, щеше да си мъртъв преди три месеца.

Той всмукна и напълни дробовете си с дим, а аз отпих от чашата си. И двамата гледахме към реката. Никой не каза повече нито дума, като че ли се състезавахме кой ще издържи по-дълго да не е първият, който ще проговори.

Накрая спечелих аз.

— Ето го единственото нещо, което остава — каза той. — В духа на старото ви приятелство Уилямс просто ти изпраща съвет. Трябва да се прибереш вкъщи, да се захванеш с делата си и да не се оставяш любовта да ръководи живота ти.

— И това ли е всичко?

— Върви си вкъщи — рече той, — всякакви гадости чакат да ти се стоварят там.

[1] Стенд Уейти (1806–1871) е водач на Нацията на чероките. Изявява се като бригаден генерал в армията на Юга. Той командва кавалерия, съставена само от индианци — чероки, крийки и семиноли. — Бел.ред. ↑

[2] Стиховете са от последната строфа на стихотворението На една въшка, която видях на бонето на една благородна девица в църквата на Робърт Бърнс, публикувано през 1786 г. Не е превеждано на български език. — Бел.ред. ↑

10

Това, което последва, беше период от живота толкова празен, че нямаше дори за какво да мечтая. Всичко, което имах, беше изчезнало.

Някой трябва да напише тъжна балада с това като заглавие. В минорна гама. Цигулките да жужат, старици да припяват тъжни стихове, съдържащи думи като разорен, съсипан, опустошен, провален.

Както Беър беше казал, аз бях мъж с плащания. Не исках да не си изпълня задълженията. Не бях някой с наклонности на букмейкър, който задига парите при конни състезания. Сърцевината на проблема беше потокът от пари, който стоеше зад моята каскада от документи. След войната чековете от правителството не идваха редовно. Същото се отнасяше и за дълго отлаганото последно изплащане и за годишната лихва върху 53,33-те долара. Моите длъжници също не можеха да ми платят каквото ми дължаха. Различни видове заеми оставаха да се набиват на очи. Всичко, като се почне от напълно редовни бизнес сделки и се стигне до заем, подкрепен само с ръкостискане, който бях дал на един добър приятел, за да изпрати двете си момчета близнаци да учат в Харвард. Сега той дори не разговаряше с мене. Няколко от другите ми длъжници поне отговаряха, отговаряха ми и се извиняваха. Това е период на реконструкция, изтъкваха всички, една от най-иронично наречената правителствена политика на всички времена, тъй като целта й беше по-скоро да закопае всички ни в земята, вместо да помогне да се застрои всичко отново. Парите не стигаха, и така нататък, и така нататък. Като че ли беше нещо ново за мен. Седях на бюрото си, четях писмата и се чудех какви ли са цените на мъжа с бръснача и дали може да ми предложи намаление заради големия обем работа.

Може би е имало някакъв ъгъл, от който да реша нещата, троен изстрел, който бих направил в младежките си години. Но сега дори не можех да си го представя. Някои дни тежестта ме притискаше толкова силно, че лежах в леглото до залез-слънце, пиех червено вино и четях романи отпреди войната: Виланд, Пим[1] и други от този род.

Не след дълго заваляха съдебни дела. Броят на определените дати в съда стигнаха застрашителен размер. Явяваха се всякакъв вид възможности за загуби.

За мен обаче парите не стояха на първо място в списъка.

Най-голямата загуба беше да гледам как земята си отива. Нашите предприятия не бяха един квартал между пресечките на четири улици в страната. Имахме една централна територия, която беше сравнително добре разположена в границите си. Но почти половината от останалите бяха разпокъсани, разпилени на отделни части, между някои от които разстоянието беше два дни път. Във вижданията си Беър се беше разпрострял надалече и някои от първоначалните ни покупки на земя по време на аукционите бяха определили външните граници на въображаемата му родина. За мен оставаше, с течение на времето, да попълня празните места на карта. Но по най-различни причини това не стана.

Така че тези разпокъсани терени си отидоха най-напред. И изпитвах страшно дълбока болка всеки път, когато подписвах документи за земята около реката, която включваше мястото на давенето, където Беър беше водил битката, дала името му. Един човек искаше земя, на равните места около реката, на която да може да отглежда царевица, а от стръмните планински склонове да добива дърва от дъб и кестен и беше готов да плати пари в брой.

По това време започна да ми липсва енергията на духа, с която да манипулирам идващите журналисти и да ги привличам на своя страна. А те продължаваха да идват, независимо от всичко. Затова възложих задачата на Конли. Лош избор, както се оказа. Неговата първа и единствена среща с противника от племето на журналистите беше един писател от Липинкотс мегъзин[2] и Конли изцяло се провали в битката. Излишно е да казвам, че основното нещо при провала с журналисти е, че поражението ти довежда до студени публикации, които да се четат от всички във вечността, също както писанията за сражението на келтите с римляните при Теламон.

Два дни Конли развежда журналиста по обичайните места в общността. Сивото, килнато училище и църквата. Различните чудатости на нашите граждани, придаващи местен колорит. Вяла игра на футбол, в която нямаше нито проливане на кръв, нито залагания. Няколкото останали кошничари и грънчари, които работеха под един увиснал навес.

После, след няколко месеца, на Конли му изпратиха последния брой на Липинкотс, в който беше поместена статията. Сякаш можеше да се гордее с приноса си.

Той дори не се опита да скрие историята от мене. Аз все още много четях и той съзнаваше, че малко неща могат да ми убегнат. Дойде до къщата и ми подаде въпросния брой на списанието с много страх, като че ли очакваше да избухна в гняв, докато го чета.

Историята започваше доста приятно, горе-долу както ги пишеха от десетилетия. Южните планини са забравена земя. Железопътните линии и телеграфът въобще не стигаха до тук. Имаше един цял абзац за красотите на пейзажа, в по-голямата си част недокоснат от човека.

Дотук добре.

После обаче статията се превръщаше в сборник от различен местен хумор и грешно предадено лайнарско мнение по отношение на мен. Аз бях обрисуван като дълбоко мистериозен, съществуващ само за да бъда разгадан от журналиста. От местните хора бяха изстискани всякакъв род неща за мен и, тъй като разказите бяха събирани с голямо усилие от страна на писача, те бяха представени по благоговеен начин като изцяло възможни факти. Различните компоненти на статията бяха подредени в низходящ ред.

Номер едно. Индианците, които живеят в огромните земи, собственост на полковника, бяха християни, хора, живеещи в мир и благоденствие от много десетилетия. Той бил техният доброволен сахем[3], белият им вожд, който за тяхна сметка е натрупал територия, голяма почти колкото някои малки европейски страни. Не се даваха конкретни примери за такива малки нации, въпреки че се имаше предвид отделено с граници малко огорчено княжество, сместено в ивица между Франция и една от няколкото й съседни страни. Жалко обаче, че нашата родна земя ставаше все по-малка с всеки изминат ден поради неблагоприятните икономически условия на Юга. Като излагаше всички ни на опасност.

Номер две. От десетилетия индианците са били третирани почти като роби, тормозени, кръвта им се източвала до бяло от меланхоличния полковник, който господствал над тях в огромната беззаконова пустош самодържавнически, като фараон, изземвайки като своя собственост всяко пени от предназначените от конгреса пари за преместването им, които възлизали на огромно богатство, което той прахосал. И сега цялото кралство се разпадало в резултат на комбинация от лошо стопанисване и явна злоупотреба.

Три. Индианците били безбожни еретици, които живеят разпуснато и в безбрачие, докато полковникът не само прощавал това ретроградно положение, но и самият той се потапял в техния стил на свободна любов и езически обреди с голям ентусиазъм от толкова дълго време, че много от децата със смесена кръв и пораснали възрастни се мотаят около голямото му имение с носове, уличаващо и безсрамно приличащи на неговия. Той насочил хората по пътя на християнството само дотолкова, че да изглеждат добре в очите на другите. Достатъчно било само да целунат Библията и да кажат нещо убедително пред посетителите за това как Исус ги обича и полковникът бил доволен. Иначе той нямал нищо против, ако се молели на душите на животните за прошка, затова че ги убиват или когато вярват във вещици, доктори билкари и лечители на духа. Беше цитирана една неназована бяла жена в региона, която казала, че полковникът не е насърчил хората да се задълбочат повече в християнските нрави, защото това би прекъснало всичките връзки, които имал с техните жени. Друг неназован източник казваше: „Има достатъчно много от тях, тичат наоколо и казват, че им е баща, само момчетата биха могли да съставят два бейзболни отбора.“

Накрая, индианците не били нищо друго, а остатък от примитивен човешки род, изроден и умиращ от глад, живеещ в пълна изолация и безредие, а полковникът е луд, завързан с вериги за пода в собствената си къща.

И това бяха само първите две страници. Илюстрирани с хубави офорти на високи зъбери, дълбоки нащърбени котловини и малки човешки фигури, облечени по последна мода, застанали до кипящата река, гледайки нагоре към невъзможно високите върхове с благоговейно внимание. Оттук нататък ставаше от лошо по-лошо.

Като свърших четенето, седнах в стола си до огъня, затворих списанието и го сложих на страничната масичка. Конли вече се опитваше да реши каква друга работа би могъл да захване от този момент нататък. Орач, писар.

По лицето му можеше да се прочете, че вижда как бъдещето му изпраща злочести вести.

Аз казах:

— Всеки с мастилница и перо и един час време за убиване трябва да опита. Единственото, което можеш да направиш в своя защита, е да се превърнеш в движеща се мишена.

Направих едно финтово движение с глава и рамене, старо движение на футболен играч.

— Да, сър — каза Конли.

После прелистих списанието пак на първата страница на историята и започнах да я изучавам по-задълбочено, като търсех предимно заслугата на автора.

— Ребека? Това е очарователно име.

Конли сви рамене.

— Хубава ли беше?

— Не обърнах внимание — каза Конли.

Само го погледнах критично.

— Хубава беше — каза той.

— Ужасно, ужасно хубава — казах аз. — И много умна? Мяташе сиви очи, а около слепоочията й изпод периферията, на какъвто и да е модел модерна и необикновена шапка да е носила, се подаваха малки светли къдрици.

— Нещо такова.

— А всичко, което ти й отговаряше, независимо какъв въпрос ти е задавала, е било „Да, мадам.“?

— Ако ме беше накарала да се отрека от Създателя, това щеше да е отговорът.

— А това за мен, че съм прикован към пода?

— Аз само признах, че това са последните слухове.

— Това ли говорят за мен?

— Не те виждат много навън тези дни. Хората започват да говорят.

Конли направи дълга пауза, а после каза:

— Но, по дяволите, тя беше много хубава.

— Е, — казах аз. — Няма значение. Налей по едно питие, ще си съчувстваме взаимно за жените и техните корави сърца.

Най-лошата част беше извървяването на пътя към пропастта. Но след като веднъж си бил бутнат в нея от ръба на скалата и си паднал до средата, всичко се отпуска.

Правителството изпрати човек. Ф. А. Доуни, специален агент, от бюрото по индианските въпроси. Той ме придружи до най-близкия град със съд. Само ние, двамата на тридневно пътуване.

Последната нощ от пътуването направихме лагер до реката. Напалихме огън и сготвихме вечеря. Лежахме на одеялата си, жълта светлина трептеше докъм средата на стъблата на дърветата, дим от дърво, от този род неща. Доуни седеше и дълго време писа със ситен почерк на големи отделни листове за кореспонденция.

— Прочети ми началото на това, което току-що написа — казах аз.

— Това е лична кореспонденция до началника ми в индианския отдел. Държавнически дела. Нещо като отчет.

— Последния път, за който си спомням, правителството се занимаваше с индианците чрез военния отдел, тогава искаха всички да се изнесем на запад.

— Времената се менят.

— Прочети ми само първите два реда от това, което си написал. Ние, двамата, пътуваме през пустошта. Покажи малко колегиалност.

— Може да не ти хареса.

— Кажи ми едно нещо, което ми харесва тези дни.

— Добре. Това са началните изречения:

Току-що приключих едно пътуване през пустошта до най-близкото съдилище, пътуването включваше бивак на върха на планината Соко и не с някой друг, а с известния полковник Купър. Обратно на очакванията, той е очарователна компания и надежден водач през планината, стига човек да не бърза и търпеливо да се отдаде на индивидуалните му особености.

— Както е било с всеки, който някога съм познавал — казах аз. — Всички до един. Така че в края на краищата, много добро и честно начало, като пренебрегнем факта, че все още пътуваме, а не сме към края на пътуването. Не сме излезли още от гората. Но нека приемем това за поетично и да продължим. Твоят начин на писане ме очарова.

— Втори абзац.

Дойдох тук и очаквах да заваря крадец, враг. Вместо това открих човек, изморен от битки, нападнат от всички страни. Съдят го всички, с които се е познавал, както и голям брой непознати. Кредитори от дузина области в четири щата се опитват да завземат земята, която притежава, за да задоволят своите претенции. А индианците, които живеят на въпросната земя, хората, сред които той е живял почти половин век, също го съдят, бившият им бял вожд, като го обвиняват, че значителна част от земята била закупена от тяхно име. Много от документацията обаче, регистрирала това намерение, никога не е била завеждана в съда. Така че изборът им е много малък. Ако не продължат със съдебно дело, могат да бъдат тотално забравени. Но и в двете посоки няма лоши чувства. Всъщност съвпадащо по време с тяхното дело, индианците са издали прокламация, с която обявяват, че всичките му наследници стават членове на племето за вечни времена. Макар че, доколкото разбирам, това е един празен символичен жест, тъй като той никога не се е женил и няма законни наследници.

Противно на всяко благоразумие, сенаторът изглежда склонен да свидетелства в съда срещу себе си. Вчера, докато яздехме и лавирахме нагоре по каменистия планински път, го попитах защо настоява да поеме този саморазрушителен курс. Той отговори, че когато бил момче, отхвърлен от своите собствени хора, тези индианци го прибрали и оттогава са неговото семейство и тази земя е единственият му дом. И че ако човек няма повече за какво да се бори, той е напълно фалирал.

Нищо от това не отрича съществуването на факта, че тези хора са в несигурно положение, изложени на опасността да бъдат изгонени, ако враговете на сенатора вземат превес в съда. Става дума за голяма територия. Но актовете за собственост са останали нерегистрирани с десетилетия, заеми в много направления не са били изпълнени, а после са били покрити от чекове на трима партньори и стари бележки с обещания, прехвърляни толкова много пъти, че хартията се е изцапала и износила, краищата й са разръфани от многото ръце, през които е минавала, а подписите са нечетливи, поради изтъркване. Гаранциите понякога включват мулета и фючърсни сделки с царевица и реколтата от праскови през следващата година. При такова водене на бизнес собствеността на голям район от планинската топография е станала много заплетен казус за съдилищата.

Многото опоненти на сенатора се опитват да сложат ръка на земята му, да изселят индианците от нея, след което да я разделят на парцели и да я разпродадат.

Доуни спря и каза:

— До тук съм стигнал.

— Наистина много добре — казах аз. — Никакви големи разногласия помежду ни. Не отричам, че аз поставих хората в позиция, в която трябва да ме съдят, за да не могат враговете да завземат цялата земя, която съм събирал в продължение на половин век чак от времето на четиристотинте акра на Беър. Купувахме земя след преместването с такава бясна скорост и с толкова пълно съгласие помежду си, че тогава сякаш нямаше значение чие име ще бъде записано в документите. Знаехме какво правим. Създавахме си страна с граници, толкова големи, колкото можехме да нарисуваме. Макар че не толкова големи, колкото Беър ги виждаше в представите си. Може да се каже, че бяхме обречени на неуспех още от самото начало.

— Това е добре — каза Доуни. — Но то е било преди много време, а ти трябва да застанеш в съда и да направиш признание.

— Да, така е. Но има дни до свидетелстването, а бъдещето ще е каквото е писано. Ти имаш още няколко листа в ръката.

— Те не са част от отчета. По-скоро нещо като личен дневник.

— Е, това е обяснение, но не и извинение. Нека ги чуем.

— Лични са — каза Доуни.

— Мили Боже — казах аз. — Отдавна в забуленото минало публикувах стихотворения, които бяха кръв, изтеглена право от вената. Всеки ред беше болка и въпреки това ги извадих на показ, за да ги чете публиката. Давай нататък.

— Това се отнася за снощи — каза Доуни и гласът му се промени леко, когато погледна към страницата.

Мястото за бивак, което сенаторът избра, му било любимо, според него, разположено на равен терен, който той нарече прозорец на планината. Имаше оформен кръг от камъни, пълен с дървени въглища, и гледка в далечината назад към западните върхове. Оставихме конете, събрахме дърва и запалихме огън в дупката, седнахме с кръстосани крака върху завивките си и му се наслаждавахме. Сенаторът дори не започна да готви вечерята, преди да се е стъмнило, а аз до това време вече припадах от глад. Бяхме яли само бисквити и чай от сутринта, а това, което той готвеше, отнемаше часове, за да стане, защото той приготвяше много сложно ястие от две средно големи по размер неразпознаваеми диви птици с нарязан бекон и лук, цяла бутилка червено вино и много суетене около сгъстяването на соса и печенето на картофите. Разковничето на ястието, каза той, било в дългата среща между птиците, огъня и виното.

Много дълго, както се оказа. Така че имахме изобилие от време с напредването на вечерта да сварим една пълна черна тенджерка с кафе, което се оказа необходимо, за да ме държи буден, докато вечерята ни стане готова.

Докато готвеше, с кафето като интерлюдия, Купър говореше за съвременната литература и политиката в древни времена. Той все още таеше яд към Джаксън и тъгуваше за ранната смърт на Крокет. Неговият основен интерес в тази ера — която за него изглеждаше близка, а за мен мъртва история — беше да открие точно момента, в който Америка е променила посоката си и е тръгнала към лошо. Когато ставаше дума за литература обаче, духът му беше много богат. Всичко, което беше чел, ново и старо, сякаш се радваше на пълното му одобрение, което аз приех за сигурен знак, че е самотен човек, щастлив от всяка компания на човешки глас, без да прави разлика.

Имах чувството, че е полунощ, когато сенаторът заяви, че задушеното е готово, отвори друга бутилка вино и сервира вечерята ни в метални купи. Известно време никой от нас не говореше, бяхме се концентрирали върху резултата от дългото му готвене, който беше великолепен. Аз ядях, боя се, без никакви маниери. Гладен и изморен от пътя, седнал в топлия жълт кръг на светлината насред студената черна пустош — яденето изглеждаше най-доброто, което някога бях ял. А виното — същото отлично бургундско, което той така разточително изсипа в тенджерата — беше перфектно, и му го казах. Той дори не каза „Благодаря“, вместо това изкритикува покафеняването на лука и избора на чудесното вино, на което той каза, че му липсвали необходимите тъжни есенни нотки, но трябвало да се изпие, иначе враговете му ще му го вземат и ще го лочат с кожа от свинска сланина и шарен зрял боб. Неговото мнение за ястието беше, че би могъл да го направи много по-добре. Според неговата представа за безупречно задушено от диви птици с вино, то беше трагично. Но било най-доброто, което можел да постигне, като се имат предвид материалите под ръка и времето, с което разполагал.

Аз помолих да се разгранича по въпроса за качествата на ястието и попитах какво в този кратък живот не попада под същото ограничение на време и материали.

После пихме още кафе и гледахме огъня, а той разказваше за учудващите методи, които местните хора от Андите използват, за да обозначат съзвездията, като гледат формите в черните части на небето, а не в отделните звезди. И още характерните точно за тези планински региони духове, един женски дух от които беше известен със способността си да набоде човек на шиш на дългия си показалец. След една дрямка, скочи рязко и каза: „Слушай! Чуваш ли вълци?“

И изведнъж заспа. Колкото до мене, многото чаши кафе бучаха в главата ми. Лежах буден почти до разсъмване, гледах как небето се движи през клоните на дърветата и измислях имена на отминаващите форми. Великата миазма, Шестнайсет произволни точки в тъмното, Голямата и малка токачка.

С настъпването на сутринта се събудих от тракането на тенджери. Сенаторът вареше кафе, пържеше яйца и бекон. Мен ме цепеше главоболие.

Когато Доуни свърши, казах:

— Нелош старт. Утре ще поработим още по това.

Доуни и аз накрая стигнахме до съда, а той беше жалка гледка. Наистина отегчителен. В миналото интересът ми към съда беше изкуствено поддържан от факта, че ми се плаща, когато се появя там като адвокат. И тъй като това ми появяване беше гратис, няма да навлизам в подробности.

Бях останал без никакъв друг достоен избор, освен да кажа истината, заставайки срещу себе си. Тогава беше болезнено, като някоя от формулите на Баба Катерица, според която трябваше да се чешеш по дължината на цялото си тяло — включително по езика и интимните части — с чесало от седем зъба, направено от остри кости на седем животни, а после отново в хоризонтална посока с друго чесало, направено от бодлите на седем растения, като търкаш силно, докато потече кръв.

Сега, като си спомням обаче, мисля, че всички трябва да се изправим и да свидетелстваме срещу себе си в някой по-късен период от живота си. Да изложим на показ недостатъците си, а някой чиновник да записва всичко във вечен дневник. Това е стимулиращо и пречистващо изживяване и аз предпочитам да се върна към атмосферата на нещата, докато бях на съдебния подиум.

В заключение, накрая, в последния момент преди пълното ми унищожение, Доуни излезе напред и предложи всичките федерални пари, които са били задържани и не са ми били изплащани през годините, да се използват, за да изплатят по-голямата част от земята ни, един отрязък от това, което Беър беше искал, но все пак достатъчно, за да се живее на него. По-добре от нищо. Нито цент повече от това, което ни се дължеше през дългите години натрупвани главници и лихви. Но поне хората щяха да имат едно постоянно място за живеене.

За мене това беше по-скоро екзекуция, прекъсната по средата. Беше ми отнето всичко, оставиха ми само къщата и няколко акра, от които да живея. Малко картофи и боб, това предвиждаха за мен. Поне при преговорите аз твърдо отстоях да включат в имотите ми дълъг склон с пасище, стигащо до кучия дрян, където почиваше Уейвърли.

И това беше. Доуни се върна във Вашингтон. Аз се върнах в смаления си дом. В известна степен имах чувството, че никога не съм бил на този свят въобще. Което за мен беше добре, стига хората да продължат да си живеят живота както винаги, ако това е, което искаха. Царевичен хляб през повечето време, еленово месо, когато можеха да си го набавят. Бугерски танци в зимните нощи, Танци на зелената царевица през летните. Човек на име Плувец пое работата с формулите и магиите, които Баба Катерица беше оставила. Тринайсетте луни продължаваха да се издигат и да слизат, докато правеха дългата обиколка на годината.

[1] Виланд или за преображението (1798) — роман на Чарлз Брокдън Браун, в който семейство става жертва на авантюрист. Пим — „Историята на Артър Гордън Пим“ (1838) на Едгар Алън По. — Бел.ред. ↑

[2] Липинкотс мегъзин е литературно списание, основано във Филаделфия, излиза от 1868 до 1915 г. На страниците му публикуват Артър Конан Дойл, Ръдиард Киплинг и др. През 1890 г. в него за пръв път е отпечатан романът Портретът на Дориан Грей. — Бел.ред. ↑

[3] Сахем — вожд, старейшина при северноамериканските индианци. — Бел.ред. ↑

Пета част
Луната на костите

Не е добре да живееш прекалено дълго, много малко хора го понасят добре, но независимо от това, ето ме. Оттеглил се, но все още в играта, така да се каже. Ако бях умрял по средата на пътя си, по̀ би ми отивало, отколкото да продължавам да живея в смразяващата стара възраст. Никога не съм искал смъртта, на която Федърстоун се надяваше: да пролива кръв до последния си дъх, пистолетни изстрели да осветяват пътя му към Страната на нощта. Аз исках само да съм постоянно зает с нещо, да се движа напред през света, като не му позволявам да ме забие в мочурището, като устоявам на притеглянето както Беър, до самия край.

В тези дни старият въпрос на Беър — Ако трябва да умреш утре, как ще прекараш времето — като възхваляваш Сътворението или проклинаш Бога? — изглеждаше много по-малко теоретичен, отколкото тогава в зимната къща.

В стари времена, според спомените на Баба Катерица, преди пристигането на испанците с техните метални шапки, да живееш дълго беше различно. Малко неща се променяха през периода на живота ти, от раждането до смъртта. Отделни хора, разбира се, идваха и си отиваха, но такава беше за съжаление естествената преходност на човешката природа. Физическият свят, който те заобикаляше, обаче си оставаше почти същият от началото до края. Поради липса на пълен апокалипсис, пейзажът оставаше един и същ през краткия човешки живот. Безсмислените новости в стиловете на шапките още не бяха се появили. Всичко, което си научил в детството си, най-често оставаше в сила за цял живот. Когато остарееш и се приближиш към смъртта, не оставяш един непознат свят, защото тогава още не се бяхме научили как да го разбиваме. Тогава почти всичко, което се променяше по времето ти на земята, беше, че някои големи дървета биваха повалени и на тяхно място израстваха много нови. Всъщност ставаше въпрос само за диаметъра на стъблата на дърветата. Дали го мериш с палец и показалец или го обгръщаш с ръце.

Всичко това може или не може да намали тъгата ти, като напускаш този свят. Дали непреодолимата промяна, отричането на всичко, което знаеш, създава силна памет, която иначе не би съществувала? Когато всичко, което знаеш се загуби и изчезне завинаги, по-леко ли ти става в съзнанието? Дали ти се иска да се освободиш от него или да го задържиш даже още по-здраво?

Мога да кажа единствено, че е грешка да се задълбаваме толкова навътре в дебрите на история, в която нещата, които старите мъже и жени знаят, са станали толкова безполезни, че не си струва да се препредават на внуците.

Едно по-взискателно чувство за справедливост би сметнало за уместно да живея в бедност, а не в удобна къща и с прекрасната Мей, която се грижи за мен. Но кога справедливостта е управлявала живота ни? Най-добре е да не пресмятаме прекалено много кой какво е заслужил и какво е получил. Това може да доведе до свръхусложнена интерпретация на личните качества на Бог.

Справедливо или не, аз натрупах второ състояние, по-малко от първото, но достатъчно. При това се сдобих с него по лесен начин. Няколко години след като загубих всичко, железопътната линия започна да си пробива път през планината. С динамит се прокопаваха тунели през една скала, която отклоняваше пътя, дълбоките клисури бяха оплетени с високи подпори. Обичайната скучна строителна работа стана епична, поради най-високите планини и най-стръмните наклони на изток от Рокис. Сигурен съм, че сме имали нашия собствен Джон Хенри[1], възпят в блуса за трагичната съдба на стрелочника. Също и наша версия на отличната песен за боровите дървета и главата, заплела се в колелото и падналото тяло на линията, като разказвачът се молеше да узнае къде е спала жена му предната нощ. Не може да прекарваш железопътно трасе през страна като нашата без на релсите да се пролее много кръв. Как тогава да си обясним пресните истории за обезглавения инженер, който скита нощем из Суенаноа, размахва фенер и търси това, което е загубил. Някакъв дух витаеше по релсовия път, а в същото време релсовият път преследваше него.

Аз бях инвестирал малко пари в една железопътна компания в неясното минало преди войната, някъде по времето след като бях ходил с Калхун да оглеждаме подходящо място за прекарване на релси през планината. Бях забравил за тази инвестиция и тя не фигурираше в банкрута. Но си спомням колко приятно беше пътуването ни. Беше платено с пари за железницата, така че пътувахме първа класа. Никакви биваци покрай пътя за сенатор Калхун, само най-добрите странноприемници. Той беше интересна компания, мъдър, страхлив и откачен. Научих много от него. И ако ме накарате, мога да ви кажа какво е било времето всеки ден от пътуването и точните заглавия на песните, които цигуларят свиреше в хана една вечер на брега на река Салуда. Но това не би имало връзка с историята. Историята беше, че изведнъж някакъв стар вестник, набутан в чекмеджето, се превърна в просяка от приказките за Джак. С паница, която по команда винаги се пълни с храна. Пълни се, паничко, пълни се. Парите започнаха пак да валят, достатъчно, за да продължа да живея доста спокойно и даже да ме изпратят на един модерен гранд тур из Европа. Сега обаче имам железопътни релси, които минават между предната ми веранда и реката. Няма обезглавени инженери по тази отсечка, но има много други духове.

Телефонните обаждания продължават почти всяка седмица. Отивам долу до хола, вдигам черната слушалка на плетения шнур и слушам съскането и пукота на статичното електричество по жицата, което напомня пукота на далечна стрелба. Глас, който може да е само дух, изговаря и повтаря непрекъснато една-единствена сричка. Може би името ми.

— Уил? Уил?

Изговорена не по-силно от въздишка.

— Тук — казвам аз. — Тук съм все още.

После питам:

— Клеър? Клеър?

Дали дори е жива? Шансовете тук не са на наша страна. Почти всички, които знам, са мъртви.

— Моля, говори по-силно — казвам аз. — Моля те, говори.

Нищо, само шум, все едно, че пържиш шунка.

Телефонните обаждания на Клеър са пресни рани в паметта ми, болезнени, но не много.

След всяко обаждане се изкачвам нагоре по хълма до пейката под дряновото дърво и посещавам за кратко Уейвърли. С малко усилие повиквам представата за лицето на Клеър на дванайсет, седемнайсет, двайсет и три, трийсет, петдесет и две години. Може спомените ми да са точни, а може да са просто плод на въображението. Нямам с какво да изпробвам дали са едното или другото, защото не вярвам, че Клеър някога се е снимала. За Беър знам, че не беше.

Чух, че Лудият Кон[2], известен съвременен сиукс, успешно избегнал намаляващото вторачване с лупата. Мъдър ход от негова страна. Крокет би одобрил. Да изчезнеш от сцената на историята и да оставиш една движеща се мишена. Мистерия.

Когато бях млад, фотографията беше само слаб проблясък. Даже много по-късно, както живеехме отдалечено, нямахме възможност за портрети. Аз имам памет обаче и физически доказателства в подкрепа, които не мога да обясня. Спомням си много ясно, години преди преместването, когато бях само едно сираче, че един пътуващ фотограф премина с каруца, покрита с чергило, влачейки със себе си миризма на химикали. Той беше донякъде и артист, с много дълга коса, опъната назад от веждите и екстравагантните му бакенбарди и мустаци. Той и малкият му асистент, китаец, злочесто се бяха загубили при пътуване от Чарлстън до Вашингтон. Спряха до пункта, за да ги упътя и попитаха дали може да упражняват търговията си отвън в двора за ден-два, колкото да изкарат малко пари за път. Носеха едно препарирано пони под извитото като арка покривало на голямата каруца.

Артистът ми каза, че в големите градове понито винаги, без изключение, привличало малките деца и майките им. Аз споменах, че ние имаме достатъчен брой живи понита в околността, но той настоя, че мъртвото пони има специална сила да привлича клиенти. Помощникът му го извади от безпорядъка в каруцата и го изправи в двора, а то изглеждаше толкова старо, сякаш беше дошло от времето на финикийците. Имаше глупави стъклени очи, черни и празни като капки от смазка за брадви, а червената му козина беше сресана назад по сухата кожа, която беше на петна около муцуната и по краката. Фотографите останаха само два дъждовни дни. Вечер влизаха вътре и пиеха кафе в пункта, фотографът заспиваше, а асистентът му и аз разговаряхме за книги до късно през нощта. Въпреки че ги бях поканил да останат вътре или поне да се устроят на верандата, те се оттегляха в леглото си в каруцата. Тръгнаха си преди изгрев-слънце на третия ден, без дори да си приготвят закуска. Спомням си факта, че Клеър не дойде да се увековечи с понито, защото беше в Речната долина, и аз бях единственият клиент. Платих един долар за портрета. Един долар. Спомням си го ясно като бял ден.

Имам и доказателство. Отворете сандъчето с пантите и ще видите даже и сега в избледнял кадифен портфейл неясна „сребърна“ фотография на момче от старото време. Лицето му е изпълнено с надежда и сериозност, гледа право напред, директно във фотоапарата. Ръката му е преметната през врата на изтърканото мъртво пони, което стои вдървено, малко наклонено на една страна и гледа втренчено с черните си очи малко косо в безкрайността. Момчето е прегърнало понито и го е придърпало към себе си. Не се усмихва, но лицето му казва: „Да“ на всичко, което можеше да се появи пред него.

Проблемът е в хронологията. Историята на фотографията. Цифрите не могат да се съберат точно. Ако паметта ми е вярна и на снимката съм аз, дагеротипите още не са съществували. Ако не съм аз, кое е това много познато момче, горящо от желание да се впусне в този свят?

Имало ли ги е наистина този артист с пригладени коси и неговият гениален асистент няколко години преди Дагер и останалия свят, със свое изобретение, с което са се опитвали да изкарат един долар с фотоапарат и мъртво пони в затънтените краища, снимайки индианци и селяни? Съмнявам се. Но кой може да каже?

Пазя тази снимка, а момчето на нея страшно прилича на мен.

Общо взето, радвам се, че нямам такива конкретни спомени от Клеър на тази възраст. Ами ако снимката й беше направена на лошо осветление, което да остави загрозяващи сенки, ако я изкарваше с кривогледи очи, с уста, сякаш разрязана с брадва? И цялата й красота да намалее заради механизми и химикали? Предпочитам да нямам нищо, което да противоречи на паметта ми, която по отношение на нея е скъпоценен камък с хиляди шлифовани страни. Като забравя една, винаги мога да си измисля друга, с която да я заместя.

Същото важи и за Беър. Никакви снимки, сигурен съм. Дори да го налагаш с пръчка, не беше възможно да го накараш да застане пред камерата и да се подложи на мъртвото око на циклопа. По-младият му брат обаче се беше фотографирал в по-късните години. В профил. А между двамата има доста сходни черти и снимката му може да служи като адекватен спомен. Изпъкнали скули и закривен нос, гъста коса, подстригана равно до раменете. Това ми стига. Паметта ми работи добре без друго напомняне.

Радвам се, като си помисля, че и Беър, и Клеър успяха да избегнат фотоапарата. Гледам на тяхното постижение като на завидно противопоставяне на модерния век. Когато всичко е леснодостъпно и репродуктивно до безкрайност, то няма стойност. Как така ли? Колко пъти красотата, разбитото сърце или любовта могат да се повторят и да запазят силата си? Това е като да прекарваш душата под преса за щамповане. Репродукцията ражда неща, които не струват нищо. Клеър и Беър остават единствени.

Вярвам горещо в това, което току-що казах. Но, разбира се, точно в този момент бих платил огромна сума пари за малък дагеротип на всеки от тях, кутийка с филигран, покрита с корички от корозиралия прах, лицето размазано и не по-голямо от върха на най-малкия ми пръст.

Имам копие на една снимка, направена някога на Федърстоун. От по-късните години. Не се различава от Стария Опосум. Взрив от бяла коса, хищни очи, които гледат студено и свирепо на света.

Що се отнася до мен, аз съм позирал на фотографи много пъти, от зряла до преклонна възраст, и резултатите бяха широко умножени във вестници и периодични списания.

Надписи под тях ме определяха като белия вожд, сенатора, полковника, всякакви неща от този род, че и отгоре. Снимки от периода, когато успехът ми беше широко тачен, а също и от периода, когато ме съдеха от всички страни. По мое мнение тези портрети малко се различават от снимките на поставени в ковчези мъртъвци, умрели от холера, и образите на убити при престрелка престъпници, поместени във вестниците на Дивия запад.

От предната си веранда можех да гледам отвъд лъскавите железопътни релси, през реката и нагоре към големите сини планини, изправени срещу небето като олицетворение на истините, като съвършени същества без страхове и желания. Днес те са просто оскъдна сянка, по-тъмна от небето. Работници са направили такелажи от кабели, по-дебели от човешка ръка, от един висок син хребет до следващия, пресичайки голямото разстояние на дълбок зелен залив, издълбан от буен поток, който някога беше чист като стъкло, а сега има цвят на изпражнения. Парна машина върти колела и провисналите кабели се изпъват, а дърветата с най-дебели стъбла — стари гигантски тополи, ели, кестени и дъбове, някои от които с дебелина три-четири метра, остатъци от друг по-млад и по-добър свят — се издигат бавно от дълбините на залива. Летят във въздуха.

Но на такова разстояние, даже и с очила не мога да видя кабелите, така че осветените в гръб цилиндри на старите мъртви дървета се издигат в небето като възнесени, великолепни и изпълнени с грация. Нагоре от тези заливи към най-високите хребети е мястото, където Чарли и неговите хора избягаха и бяха хванати. Планинските скривалища. Старите летящи дървета стигат до едно разклонение на железопътната линия близо до реката, за да бъдат натоварени във вагони.

Всеки ден пътническият влак се изнизва покрай мен, между десет и четирийсет и осем и десет и петдесет и пет сутринта. След закуска чакам на верандата. Седя, килнал назад правия си стол, чета Лукреций за втори път тази година. Поглеждам часовника си. Дванайсеткалибровият ми Паркър стои подпрян на перилата на верандата, която на тази късна дата се е слегнала и стои под лек наклон, смъквайки се от входната врата към стъпалата, които водят към двора. Като концесия пред възрастта съм сложил на Паркъра гумена подложка в ръкав от кожа, завързан стегнато към приклада. Чувството за естетика ми доставя удоволствие. Тъмна лъсната кожа, износено орехово дърво, метал, на който синьото се е изтъркало от много употреба. Дръжката пасва на ръката ми точно под ъгъла на диагоналната сребърна резка от изгореното на дланта ми.

Имам железницата, която някога толкова много исках.

И какво донесе тя? Опустошения, нанесени от туристи и от сечене и извозване на дървени трупи.

А какво взе от нас? Всичко останало.

Всеки следобед влакът, превозващ дървените трупи, се изтъркулва на изток, дърветата са така скоро отсечени, че когато преминават, миришат като ароматизатор във въздуха. Мога да кажа дали са предимно дъбове, кестени, орехи, ели или тополи и по това познавам кои части от планината са били оголени наскоро. Черните и ужасни локомотиви бълват въглищен дим, изхвърлят сажди и разтърсват земята. Това са разрушителни, шумни машини, нямащи никакво отношение към зеления свят, нито към миналото изобщо.

Не мога да се накарам да стрелям по мъртви дървета, затова стрелям по туристи. Разстоянието, от което ги чувам да се приближават, е различно всеки път. В безветрени сутрини като тази, когато мъглата все още се стеле над реката, предупреждението стига най-бързо. Десет и трийсет. Чета и чакам.

Това, на което винаги съм се възхищавал на древните хора, е тяхната способност да изясняват очевидното, като първите топографи, влизащи в току-що открита страна. Лукреций дава разумно и очевидно мнение, че без пространството нищо не би могло да се случи, защото няма да има място за движение сред безпорядъка. Всичко ще се трупа едно върху друго и ще се смачква до пълно затлачване. Пример за това, таванът на моята къща. Той е препълнен с всички ценни предмети от моя живот. Сандъци със стари тетрадки и документи от бизнеса ми, томове литературни списания с пожълтели страници, сандък с помътнели чаши за шампанско Мурано, от една от които Дейви Крокет пи веднъж Моет. Също една малка дървена кутия, в която моя милост като млад пазеше своите предмети на изкуството. Перфектен статив за птици от обсидиан с увиснали краища, остри като счупено стъкло, няколко малки каменни кръстчета с шлифовани страни, които природата — или художниците на някакъв древен народ, живял тук преди потопа на Ной — са оставили, осолени от стоене в земята, за да ги намерим ние и да бъдем поразени от удивление, праисторическа глинена лула с чашка, направена във формата на мъж и жена, които са се вкопчили един в друг в такава спирала, че единственото, което виждаш, са задници, лакти и интимни части. И тънък кичур коса от Клеър, която тя ми сплете за спомен в един друг свят. Аз я носих до кожата си, докато почти започна да се разпада. В този слой дали се намираха още една парцалива карта, ръждясал ключ и проядено от молци вълнено палто, с лек мирис на лавандула може би, останал в него, ако вдишаш достатъчно дълбоко?

Сега, когато се изкачвам по стръмните стълби на тъмния таван, не мога да намеря карта, ключ и палто. Аз даже не мога да си проправя път на пет крачки през натрупаните вещи, които съм събирал през почти едновековния си живот. Само материя и никакво пространство, за да мога да се движа напред.

Според Лукреций и времето действа по същия начин. Без него всичко би се случвало едновременно. Красиви и ужасни експлозии от едновременно случващи се събития, миг на страхотно безумие, после до края черно нищо. Така че, разбира се, времето е необходимо. Но независимо от това дяволски болезнено, защото то трансформира всички съставки на живота ти — радост и скръб, младост и остаряване, любов и омраза, страх и блаженство — превръща ги от огън в дим, който се издига във въздуха и се разрежда в лекия вятър.

Всички ние, докато сме млади, си мислим, че ще живеем вечно. После по някое време се примиряваме с мисълта, че ще живеем много дълго. Но след като стигнем и до това последно обозначение, оцеляването в най-добрия случай се превръща в неудобно. Всички и всичко, което си обичал, си отива. Твоят жребий обаче е да останеш. Осъзнаваш, че си в изгнание в един преобразен свят, населен с непознати. Губиш се на места, които са ти били така близки като опакото на ръката ти. Вечното течение на реката и очертанията на хребетите стават единствените ти приятели. Тук е точката, от която, ако продължиш да живееш още, или става смешно и забавно, или отпадаш и тръгваш по пътя на всички създания, за да преминеш през портите на смъртта към Страната на нощта.

Оставаш само с настроенията и спомените си. Състрадателни и мощни оръжия.

Надигам глава и надавам ухо към първия нисък тътен откъм горната част на реката. Оставям книгата и вземам Паркъра.

По това време във влака стюардите в пулмановите вагони, облечени в бели сака, вървят по коридорите, преди влакът да е стигнал дългите тунели, минаващи през сърцето на планината. За тунелите носачите усилват жълтите пламъци на свещите, за да стигнат до обгорелите фитили на керосиновите фенери, люлеещи се от тавана, и предупреждават пътниците да не се плашат от внезапната тъмнина. Като наближат моята къща, носачите минават през купетата и смъкват прозорците от страната, която гледа към верандата ми и казват на туристите, че шумът от изстрели на пушка не трябва изобщо да ги притеснява.

Бях сключил сделка. Обещах да използвам сачми, не по-големи от тези за птици, и администрацията на железниците и местният шериф обещаха да ме оставят на мира.

Надигам се, изправям се и отнасям Паркъра до перилата на верандата. Когато локомотивът приближава, машинистът надува свирката и маха с ръка. Арматурата на релсите тупти неумолимо.

Поставям подплатената вдлъбнатина на приклада на пушката на рамото си и стрелям доста напосоки. Дръпвам спусъка веднъж. Прикладът ме блъсва назад. Изправям се и изстрелвам втория пълнител.

Самотното ехо почти се изгубва в тракането на влака. И ако сачмите за птици стигаха поне до релсите, те разтърсваха прозорците на вагоните, както биха ги разтърсили първите тежки капки дъжд, предхождащи гръмотевична буря. Това отчасти е моят път, а и леките сачми за птици не могат да увредят метала и стъклото. Свирката надава два кратки приятелски сигнала, локомотивът влиза в завоя и повлича влака след себе си. Накрая се чува само затихващият тътен, който се носи от долния край на реката, а черният пушек остава да се наслоява върху всичко, което планината, окастрена, наранена и вечна по-късно ще създаде отново.

[1] Джон Хенри е американски фолклорен герой, тъмнокож стрелочник, който се отличава с голяма сила. За него съществуват много легенди, има и филм на компанията Дисни. — Бел.ред. ↑

[2] Лудият Кон (1840–1877) е велик вожд, начело на племето Оглала лакота. Не разрешавал да го снимат, отстоявайки твърдо своята култура. Част от племенните земи на сиуксите (Конфедерация, в която влизат индианците Дакота) се намират на територията на днешния щат Минесота. — Бел.ред. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.